A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Naomi Novik: Uprooted

Del Rey Books, New York, 2015

Fordította: Heinisch Mónika

Borítófestmény és tipográfia: Cserny Timi Pookah

Tördelte: Kühne Andrea

Copyright © 2015 by Temeraire LLC

Hungarian translation © Heinisch Mónika, 2016

Borító © Cserny Timi Pookah, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-279-0

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

1. FEJEZET

A mi sárkányunk nem falja fel az elrabolt lányokat, akármit is mondjanak róla a völgyön kívül. A nálunk megpihenő vándoroktól mi is halljuk a rólunk szóló pletykákat: hogy mi emberáldozatot mutatunk be egy igazi sárkánynak. Ez persze távol áll a valóságtól. Igaz, hogy varázsló és halhatatlan, de ember, és az apáink csoportba verődve végeztek volna vele, ha meg akart volna ölni valakit közülünk tízévenként. Ő véd meg minket a Rengetegtől, és ezért hálásak vagyunk neki, de ennek is megvan a határa.

Természetesen nem falja fel az elhurcolt lányokat, bár időnként úgy érezzük. Elviszi őket a tornyába, és tíz évvel később elengedi, csakhogy addigra a lányok gyökeresen megváltoznak. Előkelő ruhákat hordanak, úgy beszélnek, mint udvaroncok a palotából, és mivel tíz évig együtt éltek egy toronyban egy férfival, mindenki lemond róluk, annak ellenére, hogy a lányok állítása szerint soha egy ujjal sem nyúlt hozzájuk. Mi mást mondhatnának? Nem is ez a probléma gyökere – végül is a Sárkány búcsúzóul egy ezüsttel teli erszényt ad nekik, így aztán bárki szívesen feleségül venné őket, akár a kétes múltjukkal együtt is.

Csakhogy ők nem akarnak férjhez menni. Sőt, maradni sem akarnak nálunk.

– Elfelejtik, hogyan kell itt élni – mondta egyszer apám váratlanul. Együtt zötykölődtünk a nagy, üres szekér bakján, miután kiszállítottunk egyheti tűzifát. Dvernyikben laktunk, amely sem a legnagyobb, sem a legkisebb falu a völgyben, és nem is a Rengeteghez legközelebbi. Hét mérföld választja el tőle. A hegyre felvezető út legmagasabb pontjáról tiszta időben végigkövethettük szemünkkel a folyó vonalát, egészen a Rengeteg pereméig, a fák sötét fala előtt elterülő, világosszürke, égett talajú irtásig. A Sárkány tornya a másik irányban magasodott, tisztes távolságban. Mintha egy fehér krétadarabot szúrtak volna a földbe a nyugati hegyeknél.

Kicsi voltam akkor – ötévesnél aligha idősebb –, de azt tudtam, hogy ha lehet, a Sárkányt nem említjük, sem az általa elhurcolt lányokat, ezért megragadt a fejemben, amikor apám megszegte ezt a szabályt.

– Csak a félelemre emlékeznek – folytatta. Ezzel le is zárta a témát. Nyelvével csettintett a lovaknak, mire azok szapora léptekkel levittek minket a hegyről, vissza a fák közé.

Nem sokat értettem az egészből. Mindnyájan féltünk a Rengetegtől. Ugyanakkor a völgy volt az otthonunk. Hogy is hagyhattuk volna el az otthonunkat? A lányok mégis elmentek. Miután a Sárkány kiengedte őket a tornyából, kis ideig a családjukkal laktak – egy hétig, legfeljebb egy hónapig, soha nem tovább. Aztán fogták a hozományként kapott ezüstöt, és továbbálltak. Többnyire Kraliába költöztek, hogy az Egyetemre járjanak. Sokan feleségül mentek egy városi férfihoz, mások tudósok vagy kereskedők lettek, bár egyesek azt híresztelték, hogy Jadviga Bach, akit hatvan évvel ezelőtt rabolt el a torony ura, kurtizán lett, többek között egy báró és egy herceg szeretője. Ám az én születésem idején már csak tehetős öregasszonyként élt, aki káprázatos ajándékokat küldött unokahúgainak és unokaöccseinek, de soha nem látogatott haza.

Tehát nem egy emberevőnek adtuk át a lányainkat, de nem is volt sokkal szívderítőbb a helyzet. Kevés falu volt a völgyben, és a Sárkány nem vitt el akárkit: kizárólag tizenhét éves lányokat, akik egy bizonyos évben, két október között születtek. Az én évemben tizenegy lány közül választhatott, ami kockajátékban igen kevés nyerési esélyt biztosított volna nekünk. Mindenki azt mondja, hogy akik Sárkánylányt nevelnek, máshogy szeretik őt; nem tehetnek róla, sejtik, hogy egyszer el fogják veszíteni. Én azonban nem így éltem meg, a szüleim sem így viszonyultak hozzá. Mire elég idős lettem, hogy felfogjam a veszélyt, már mindannyian tudtuk, hogy Kasját fogja elvinni.

Csupán a tudatlan átutazók jegyezték meg Kasja szüleinek, milyen szép, okos vagy kedves a lányuk. A Sárkány nem mindig a legszebb lányt vitte el, hanem azt, aki valamilyen téren a legkülönlegesebb volt. Könnyen kiszúrta a legszebbet, a legokosabbat, a legjobb táncost, a legfinomabb modorút, jóllehet, alig váltott velük néhány szót a döntéshozatal előtt.

Kasjában pedig minden megvolt, amit akart. Sűrű, aranyló búzaszínű haja befonva a derekáig ért, meleg barna szeme volt, a nevetése dallamára pedig mindenkinek énekelni támadt kedve. Neki jutottak eszébe a legjobb játékok, mindig történeteket és táncokat talált ki; egész ünnepi lakomákat meg tudott főzni, és ha fonalat sodort az apja juhainak szőréből, a szál simán, egyetlen csomó vagy görcs nélkül jött le a rokka kerekéről.

Úgy említem őt, mint valami meseszereplőt, de az igazság pont a fordítottja volt: ha anyám fonalat szövő hercegnőkről, bátor libapásztorlányokról vagy folyótündérekről mesélt, mindig Kasját képzeltem magam elé, így élt a fejemben. Balga és fiatal voltam még, ezért attól a tudattól, hogy hamarosan elveszítem, nem kevésbé, hanem még jobban szerettem.

Kasja azt mondta, nem bánja. Nem gyötörte félelem, erről Vensza, az anyja gondoskodott. – Bátornak kell lennie – mondta egyszer anyámnak, miközben nógatta a lányát, hogy másszon fel egy félelmetesnek tűnő fára, anyám pedig könnyes szemmel ölelte át.

Mindössze háromháznyira laktunk egymástól. Három fiútestvérem volt, egyedüli lányként születtem a családunkba, mindhárman jóval idősebbek voltak nálam. Kasja állt a legközelebb a szívemhez. A bölcsőtől fogva együtt játszottunk, eleinte anyáink konyhájában, elvonulva, hogy ne legyünk láb alatt, később a házunk előtt, az utcán, és végül, amikor már elég idősek voltunk hozzá, kiszaladtunk a sűrűbe. Nem akartam bent maradni a házban, amikor vele is rohanhattam kézen fogva az ágak alatt. Úgy képzeltem, hogy a fák leeresztik karjukat, és úgy óvnak minket. Fogalmam sem volt róla, milyen lesz, ha elszakítják tőlem.

A szüleim akkor sem aggódtak volna miattam, ha Kasja nincs velem, mivel tizenhét évesen vézna kancacsikó voltam nagy lábbal, gubancos, koszos-barna hajjal, és azzal az egyetlen szembetűnő képességemmel, ha lehet így nevezni, hogy egy nap alatt bármit el tudtam tépni, be tudtam koszolni vagy el tudtam veszíteni, amit felvettem. Anyám tizenkét éves koromra felhagyott minden reménnyel, és engedte, hogy a bátyáim levetett ruháiban mászkáljak, kivéve ünnepnapokon, amikor az otthonról való elindulás előtt húsz perccel át kellett öltöznöm, majd az ajtónk előtti padon kellett üldögélnem, amíg neki nem vágtunk a templomba vezető útnak. Így sem lehettek biztosak benne, hogy mire a faluba érünk, nem szakítja el a ruhámat egy ág, vagy nem sározom be magam.

– Egy szabóhoz kell feleségül menned, kicsi Agnyeskám – hangoztatta apám nevetve, amikor éjjel hazajött az erdőből, és én maszatos arccal, legalább egy lyukkal a ruhámon, kendő nélkül elébe szaladtam. Ő így is szívesen felkapott és megcsókolt. Anyám csak halkan sóhajtozott. Melyik szülő sajnálná, hogy a Sárkánynak szánt lányában annyi hiba van?

A kiválasztás előtti utolsó nyár hosszú volt, meleg és könnyekkel teli. Kasja nem sírt, csak én. Estig barangoltunk az erdőben, minden aranyfényű napot a lehető leghosszabbra nyújtottunk, majd éhesen és fáradtan hazamentem, és azonnal le is feküdtem a sötétben. Anyám bejött, megsimogatta a fejemet, és halkan énekelt, amíg bele nem aludtam a sírásba. Otthagyott egy tányér ételt az ágyam mellett, arra az esetre, ha az éhség felébresztene éjszaka. Nem is próbált vigasztalni, mit mondhatott volna? Mindketten tudtuk, hogy akármennyire szereti Kasját és az anyját, Venszát, óhatatlanul is ott van egy apró kis örömcsomó a hasában – nem az én lányom, nem az én egy szem lányom. Persze én sem szerettem volna, hogy másképp érezzen.

Jóformán az egész nyarat együtt töltöttük Kasjával. Régóta így volt. Kisebb korunkban a többi falusi gyerekkel együtt futottunk neki a fák sűrűjének, ám ahogy nődögéltünk, és Kasja egyre szebb lett, azt mondta az anyja: „Kerüljétek a fiúkat! Nektek és nekik is az lesz a legjobb.” Én viszont nem tágítottam Kasja mellől, anyám pedig eléggé szerette Kasját és Venszát ahhoz, hogy ne próbáljon meg elszakítani minket egymástól, hiába volt biztos benne, hogy végül csak annál inkább szenvedni fogok.

Az utolsó napon egy tisztásra bukkantam a sűrűben, ahol arany és lángvörös lombkoronák susogtak a fejünk fölött, és érett gesztenyék borították a talajt. Gallyakból és száraz levelekből kis tüzet gyújtottunk, és azon sütöttünk meg egy-egy maroknyit. Másnap kezdődött október hava, amikor is nagy ünnepséggel tanúsítottuk megbecsülésünket pártfogónk és urunk iránt. Másnap érkezett a Sárkány.

– Milyen jó volna trubadúrnak lenni! – szólalt meg Kasja háton fekve, csukott szemmel. Egy dallamot dúdolt. Az ünnepségre egy vándor énekest is meghívtak, aki aznap délelőtt odakint, a zöldben gyakorolta dalait. A hűbérrel megrakott szekerek egész héten gurultak befelé a faluba. – Bejárni egész Polniát, és a királynak énekelni!

Merengve mondta ezt, de nem úgy, ahogy az álmokat kergető kölykök beszélnek. Úgy mondta, mint aki tényleg el akarja hagyni a völgyet, örökre. Odanyúltam, és megfogtam a kezét. – És minden tél közepén hazajönnél – feleltem – elénekelni nekünk a dalokat, amelyeket megtanultál. – Szorongattuk egymás kezét, és próbáltam kizárni a tudatomból, hogy a Sárkány által elhurcolt lányok soha nem akarnak visszajönni.

Természetesen akkor még szívből gyűlöltem a varázslót. Pedig nem volt rossz uraság. Az északi hegység túloldalán a Sárga-mocsár bárója ötezres sereget tartott fenn Polnia határainak megvédésére. Négytornyú kastélyban lakott a feleségével, aki vérvörös drágaköveket és fehér rókabundát hordott, pedig birtoka semmivel sem volt gazdagabb a mi völgyünknél. A férfiak hetente egyszer kötelesek voltak az ő földjén dolgozni, a legjobb földeken, a legrátermettebb fiaikat pedig elvitte katonának. Amikor a katonái a környéken bóklásztak, a felnőtté serdült lányoknak bent kellett maradniuk a házakban, társaságban. És még ő sem számított rossz úrnak.

A Sárkány egyetlen toronyban lakott, udvaroncok nélkül, azzal az egyetlen lánnyal, akit éppen elvitt. Nem volt szüksége seregre, hiszen a saját munkájával, a mágiájával szolgálta a királyt. Időnként el kellett mennie az udvarba, megújítani a hűségesküjét, és az uralkodó bizonyára hadba is hívhatta volna, de többnyire azt a feladatot hagyta meg neki, hogy itt maradjon, felügyelje a Rengeteget, és megóvja a királyságot annak gonoszságától.

Csak akkor lett tékozló, amikor könyvekről volt szó. Falusiakhoz képest igen olvasottnak számítottunk, mivel a könyvekkel házaló kereskedők ide, a Polnia legszélső sarkában lévő völgybe is eljöttek – hiszen a Sárkány akár aranyat is hajlandó volt fizetni értük. A vándorkereskedők mindenféle szakadt és olcsó könyvet is betuszkoltak az öszvéreikre kötött nyeregtáskákba, és néhány fillérért eladták őket nekünk. A mi völgyünkben szegény háznak számított az, amelyben nem volt legalább két-három könyv kiállítva a falon.

Mindez jelentéktelen, szánalmas apróságnak tűnhetett, és sokan talán fel sem tudták fogni, hogy a lányainkat odaadjuk egy ilyen embernek, de ez csak azok számára volt érthetetlen, akik távol éltek a Rengetegtől. Én viszont megértem a Zöld Nyarat, amikor a forró szél egészen a falunkig hozta a Rengeteg virágporát, a mi legelőinkre és kertjeinkbe. A növények vad burjánzásba fogtak, de furcsán eltorzultak. Aki evett belőlük, az indulat betege lett, rátámadt a családjára, és végül örökre eltűnt a Rengetegben, hacsak le nem kötözték.

Hatéves voltam ekkor. A szüleim tőlük telhetően próbáltak védeni, de még így is élénken az emlékeimbe vésődött a mindent átható, nyúlós félelem érzete, a rettegő emberek látványa, és a gyomromat vég nélkül mardosó éhség. Addigra feléltük az előző évről maradt utolsó tartalékainkat is, és csak a tavaszban bíztunk. Az egyik szomszédunk evett néhány szem zöldbabot, mert kis híján belebolondult az éhségbe. Emlékszem a házukból kiszűrődő sikoltásokra aznap este, és emlékszem arra is, ahogy az apám átrohan segíteni, és menet közben felkapja a vasvillát a csűr mellől.

Annak a nyárnak az egyik napján kiszabadultam fáradt, vézna anyám felügyelete alól, és mivel nem tudtam még felmérni a veszélyt, berohantam a Rengetegbe. Egy szélvédett zugban találtam egy félig kiszáradt vadszederhajtást. Félrehajtottam a kemény, halott ágakat, hogy eljussak a növény védett szívébe, és néhány csodaszámba menő szedret szedtem a markomba, amelyek nem voltak torzak, éppen ellenkezőleg: egészek, lédúsak és tökéletesek. Minden egyes szem íze élvezettel áradt szét a számban. Kétmaroknyit is befaltam, a maradékot pedig a szoknyámba szedtem. Miközben hazasiettem, a lila gyümölcslé átáztatta a ruhám, anyám pedig iszonyodva sírva fakadt maszatos arcom láttán. Nem betegedtem meg. A vadszedernek sikerült valahogy kibújnia a Rengeteg átka alól, az íze is pazar volt. Anyám könnyeitől viszont megijedtem. Utána évekig tartottam a vadszedertől.

Abban az évben elhívták a Sárkányt a palotába. Korán visszajött, kilovagolt a szántásra, és egy mágikus tűzzel megsemmisített minden megrontott termést és mérgezett növényt. Ennyi lett volna a feladata, ám ő az összes házba betért, ahol valaki megbetegedett, és megitatta az embereket egy varázsfőzettel, hogy ismét önmaguk legyenek. Megparancsolta, hogy a nyugatabbra lévő falvak lakói, akik megmenekültek a csapástól, osszák meg velünk a terményeiket, és abban az évben az adóbevételét is felajánlotta, hogy senki se éhezzen. A következő tavasszal, mielőtt vetni kezdtünk volna, még egyszer kiment a legelőre, és a maradék elfajzott növényeket is elégette, nehogy ismét gyökeret verjenek.

Ám hiába mentett meg minket, a szívünkbe nem lopta be magát. Soha nem jött ki a tornyából áldomást inni az emberekkel aratás idején, ellentétben a Sárga-mocsár bárójával, és soha nem vásárolt apró csecsebecséket a vásáron, mint a báró felesége és lányai. Időnként csepűrágók tévedtek a vidékre, előadást tartottak, vagy énekesek keltek át a hágón Roszia felől. Ő egyikre sem volt kíváncsi. Amikor a szekerek elvitték neki az adót, a torony kapuja magától kinyílt, és a szállítók úgy raktak le minden portékát a pincébe, hogy nem is találkoztak vele. A falunk elöljárónőjével soha nem váltott pár szónál többet, sem a völgy legnagyobb városának, Olsankának a polgármesterével, pedig a város közelebb esett a toronyhoz. Egyáltalán nem vágyott közszeretetre, sem arra, hogy megismerjék.

Avatott mestere volt a sötét mágiának. A legtisztább éjszakákon is feltűnhettek villámok a tornya körül, akár télen is. Az ablakaiból kibocsátott fehér lidércfények végigsuhantak az utak és a sötét folyó fölött, majd beáramlottak a Rengetegbe, hogy rajtuk keresztül őrködhessen. Időnként pedig, amikor a Rengeteg elfogott valakit – egy pásztorlányt, aki a nyáj terelgetése közben túl közel merészkedett a vadon pereméhez, egy vadászt, aki megrontott forrásvízből ivott, vagy egy szerencsétlenül járt utazót a hágó felől, akinek füttye éles karmokkal tépett az ember elméjébe –, a Sárkány értük, áldozatokért is lejött a tornyából, és akiket ő elvitt, azok soha többé nem tértek vissza.

Nem gonosz volt, hanem távoli és ijesztő. Gyűlöltem, mert arra készült, hogy elvigye Kasját, és haragom hosszú évekig nem csillapodott.

Az érzéseim azon az utolsó éjjelen sem változtak. Kasjával megettük a gesztenyét. Lement a nap, kialudt a tűz, ám amíg a zsarátnok izzott, nem mozdultunk a tisztásról. Másnap nem kellett sokat gyalogolnunk. Az aratási ünnepséget rendszerint Olsankában tartották, de a kiválasztás éveiben mindig abban a faluban, ahonnan a varázsló lányt választott magának, hogy a családoknak kevesebb gondjuk legyen az utazással. Kasja pedig ott élt a mi falunkban.

Másnap még jobban gyűlöltem a Sárkányt, miközben magamra öltöttem új, zöld ünnepi ruhámat. Anyám remegő kézzel fonta be a hajam. Tudtuk, hogy a Sárkány Kasját fogja választani, mégis féltünk. Magasra emeltem a szoknyámat, miközben a tőlem telhető legóvatosabban felszálltam a szekérre, gondosan ügyeltem a szálkákra, és engedtem, hogy apám felsegítsen. Igyekeztem példásan viselkedni. Nem sok értelme volt, mégis szerettem volna megmutatni Kasjának, hogy szeretetből megpróbálom növelni az esélyeit. Nem szándékoztam elcsúfítani magam a mágus szemében bandzsítással vagy görnyedt tartással, ahogy sokan tették.

A falu melletti szérűn gyűltünk össze a többi lánnyal, és mind a tizenegyen felsorakoztunk. Az ünnepi asztalokat négyszög alakban állították fel, és roskadásig megrakták, mert nem voltak elég nagyok ahhoz, hogy az egész völgy hűbéradónak szánt terményeit elhelyezzék rajtuk. Mindenki az asztalok mögött várakozott. A sarkokban gúlákban halmozták fel a búzát és a zabot a füvön. Csak a lányok állhattak ki a rét közepére, a családjaikkal és az elöljárónőnkkel, Dankával, aki idegesen járkált fel-alá előttünk, némán gyakorolva az üdvözlőbeszédet.

Nem nagyon ismertem a többi lányt. Nem Dvernyikből származtak. Hangtalanul, merev tagokkal álltunk legszebb ruhánkban, befont hajjal, és az utat figyeltük. Még semmi nyomát nem láttuk a Sárkánynak. Vadul cikázott a képzeletem. Arra gondoltam, hogy ha megérkezik, Kasja elé vetem magam, és megmondom neki, hogy vigyen el inkább engem, vagy közlöm vele, hogy Kasja nem akar vele menni. De tudtam, hogy nem vagyok elég bátor hozzá.

Aztán a maga szörnyűséges módján megérkezett. Nem az út felől jött, hanem egyszerűen kilépett elénk a levegőből. Pont abba az irányba néztem, amikor megjelent: ujjak bukkantak elő a semmiből, aztán egy kar és egy láb, végül egy fél ember, olyan lehetetlenül és természetellenesen, hogy képtelen voltam másfelé nézni, bár fájdalmasan összeszorult a gyomrom. A többiek szerencsésebbek voltak. Észre sem vették, amíg meg nem tette az első lépést felénk, és akkor mindannyian próbálták leplezni ijedt összerezzenésüket.

A Sárkány nem hasonlított egyetlen falubeli férfihoz sem. Öregnek, görnyedtnek és ősznek kellett volna lennie, végtére is már száz éve élt a tornyában. Ám ő magas volt, egyenes tartású, sima állú, feszes bőrű. Ha csak az utcán pillantom meg, egyszerű fiatalembernek tartottam volna, nálam alig idősebbnek, sőt talán még rá is mosolyogtam volna az ünnepi asztalok fölött, hátha felkér táncolni. Ugyanakkor volt valami természetellenes az arcában: a szeme körüli, hollófészekszerű barázdák megviseltségre utaltak, ha a koráról nem is árulkodtak. Így sem voltak taszítóak a vonásai, ám a belőle sugárzó ridegség elcsúfította. Minden porcikája azt sugallta: Nem közületek való vagyok, és nem is akarok közétek tartozni.

Előkelő öltözéket viselt. A brokát árából, amelyből zubbonya készült, egy egész család egy éven keresztül elélhetett volna, még az aranygombokat leszámítva is. Ennek ellenére a varázsló olyan vékony volt, mintha az elmúlt négy évben háromszor semmisült volna meg minden termése. Mereven, egy vadászkutya idegességével tartotta magát, olybá tűnt, semmire sem vágyik jobban, mint hogy gyorsan továbbálljon. Nekünk ez volt életünk leggyászosabb napja, ám neki nem volt türelme hozzánk. Amikor az elöljáró asszony, Danka, meghajolt előtte, és belekezdett a mondandójába – Uram, hadd mutassam be neked ezeket a… –, a varázsló félbeszakította:

– Igen, essünk túl rajta!

Apám meleg tenyerét éreztem a vállamon. Megállt mellettem, és enyhén meghajolt. Anyám mindkét oldalon megszorította a kezemet. Vonakodva hátrébb léptek, a többi szülővel együtt. Mind a tizenegyen ösztönösen közelebb húzódtunk egymáshoz. Kasjával a sor vége felé álltunk. Nem mertem megfogni a kezét, de elég közel álltunk egymáshoz, így összesimult a karunk. Közben undorodva lestem a Sárkányt, és még jobban utáltam, amikor végigsétált a sor előtt, ujjával felemelte a lányok állát, és belenézett az arcukba.

Nem mindnyájunkkal váltott szót. A mellettem álló lányhoz nem beszélt – ahhoz, aki Olsankából érkezett, pedig az ő apja, Borisz a völgy első számú lótenyésztője volt. Ragyogó vörösre festett gyapjúruhába öltöztették, és fekete haját két gyönyörű, fényes varkocsba fonták, vörös szalagokkal. Amikor rám került a sor, a varázsló összeráncolta a homlokát – fekete szeme még jobban kihűlt, vértelen ajka lebiggyedt –, és megkérdezte:

– Mi a neved, leány?

– Agnyeska – feleltem, vagy legalábbis próbáltam felelni, de kiszáradt a szám. Nyeltem egyet. – Agnyeska… – mondtam újra suttogva – …uram. – Felforrósodott az arcom. Lesütöttem a szemem. Észrevettem, hogy akármennyire vigyáztam, három nagy sárfolt is terjedt felfelé a ruhámon alulról, a szegély felől.

A Sárkány továbblépett. Aztán Kasját megpillantva úgy torpant meg, ahogy egyikünk előtt sem tette addig. Kezét az álla alatt tartotta, elégedett mosolyra húzta vékony, konok száját, Kasja pedig bátran, rezzenéstelenül viszonozta a tekintetét. Nem próbált reszelős vagy vinnyogó hangon válaszolni, inkább határozottan és dallamosan. – Kasja, uram.

A varázsló ismét rámosolygott, de semmi kedélyesség nem volt a mosolyában, inkább valami macskaszerű elégedettség. A sor maradékát már csak felületesen nézte át, a Kasja után álló két lányra szinte rá sem pillantott. Hallottam, ahogy a mögöttünk álló Vensza lélegzete elakad, talán a sírást próbálta visszafojtani, miközben a Sárkány megfordult, és ugyanazzal az elégedett tekintettel ismét Kasja elé állt. Aztán megint összevonta a szemöldökét, elfordította a fejét, és egyenesen a szemembe nézett.

Megfeledkeztem magamról, és mégis megfogtam Kasja kezét, jóformán kiszorítottam belőle a vért. Kasja viszonozta a szorítást. Hirtelen elengedte a kezem, én pedig sietve összekulcsoltam magam előtt, felhevült arccal, rettegve. A varázsló szeme még jobban összeszűkült. Aztán felemelte a kezét, és ujjai között apró, kékesfehér, gömb alakú láng jelent meg.

– Nem akart semmi rosszat – jegyezte meg Kasja, hihetetlenül bátran, ahogy én nem tudtam megvédeni őt. Remegő, de jól hallható hangon beszélt, miközben én úgy reszkettem, mint egy halálra vált nyúl, és a gömböt bámultam. – Kérlek, uram…

– Hallgass, leány! – szólt rá a Sárkány, és felém emelte a kezét. – Vedd el!

– Én… mit? – kérdeztem, és akkor sem lehettem volna döbbentebb, ha az arcomba vágja a varázslángot.

– Ne állj ott, mint egy félnótás! – rivallt rám. – Vedd el!

Annyira remegett a kezem, hogy amikor felemeltem és megpróbáltam elvenni a lánggömböt, önkéntelenül is hozzáértem az ujjaihoz, akármennyire irtóztam tőle. Mintha láztól égett volna a bőre. A lánggömb azonban hűvös volt, mint a márvány, és az érintése sem okozott sérülést. Meglepődtem, milyen nagy megkönnyebbülés árasztott el, és csak bámultam az ujjaim között tartott lángot. A Sárkány bosszús arccal méregetett.

– Nos – szólalt meg végül barátságtalanul –, akkor te vagy az, gondolom. – Visszavette a gömböt a kezemből, és egy pillanatra a markába rejtette. Olyan gyorsan tűnt el, ahogy előkerült. Elfordult, és Danka felé folytatta. – Küldd fel az adóbevételt minél hamarabb!

Még mindig nem értettem. Alighanem mindenki döbbenten állt, a szüleim is. Minden túl gyorsan történt, és én sem tudtam magam túltenni azon, hogy egyáltalán felkeltettem a figyelmét. Arra sem maradt idő, hogy megforduljak és elbúcsúzzak, mert a csuklómnál fogva megragadott. Csak Kasja mozdult. Láttam, hogy tiltakozva utánam akar nyúlni, ám a Sárkány türelmetlenül és sürgetően vonszolt maga után, és végül felemelt a levegőbe.

Rám tört az öklendezés, ezért a szám elé kellett tennem a másik kezemet, amikor a levegő kidobott minket magából. A mágus elengedte a karomat, mire térdre estem, és hányni kezdtem, bár még azt sem tudtam, hol vagyok. Viszolyogva motyogott valamit az orra alatt – beszennyeztem a bőrcsizmája hosszú, elegáns orrát –, és azt mondta: – Haszontalan! Hagyd abba a háborgást, leány, és takarítsd fel a mocskot! – Elsétált tőlem, csizmája sarka visszhangozva kopogott a kőlapokon.

Ott álltam egy helyben reszketve, amíg meg nem bizonyosodtam róla, hogy nem fogok többet hányni, aztán a kezemmel megtöröltem a számat, felemeltem a fejem, és körülnéztem. Kőpadlóra kerültem, de nem akármilyenre: hófehér márványpadló volt vékony, ragyogó zöld erezettel csipkézve. Egy kicsi, kerek helyiségben kötöttem ki, amelybe keskeny, résszerű ablakok engedték be a fényt, túlzottan magasról ahhoz, hogy kiláthassak rajtuk. Élesen befelé ívelt a mennyezet a fejem fölött. A torony csúcsa volt ez.

Semmiféle bútor nem volt a szobában, és felmosásra alkalmas eszköz sem. Végül kénytelen voltam a ruhám aljával feltörölni, az amúgy is bekoszolódott már. Egy ideig fokozódó riadalommal ültem egy helyben, ám mivel semmi sem történt, felkeltem, és félénken végigsétáltam a folyosón. Bármelyik ajtón szívesen kimentem volna, csak azon nem, amelyiken a Sárkány távozott – ha lett volna más út. De nem volt.

Ugyanakkor sejtettem, hogy ő már messzebb jár. Az ürességtől kongó folyosó ugyanolyan hideg márványpadlóját lelógó lámpások rideg fehér fénye világította meg. Nem igazi lámpások voltak, hanem derengő fényű, simára csiszolt kődarabok. Egyetlen ajtó nyílt a folyosón, a végén pedig, egy boltív alatt lépcső vezetett lefelé.

Kinyitottam az ajtót, és idegesen benéztem. Semmiképp sem akartam úgy továbbmenni, hogy fogalmam sincs, mi van odabent. Ez a bejárat viszont csak egy csupasz helyiségbe vezetett, ahol egy keskeny ágyon, egy kisasztalon és egy mosdótálon kívül nem volt semmi. Szemközt hatalmas ablak tárult a szemem elé, és rajta keresztül az ég. Odaszaladtam, és áthajoltam a párkány fölött.

A Sárkány tornya a birtoka nyugati határán, magas hegyek lábánál állt. Kelet felé az egész völgy hosszát látni lehetett, a falvakat és szántásokat is, és az ablakból az Orsó teljes vonalát végig tudtam követni, ahogy ezüstös-kéken végigfutott középen, a mellette haladó poros, barna úttal párhuzamosan. Az út és a folyó együtt vezettek át a Sárkány birtokának túlsó végébe, időnként eltűntek egy erdőfoltban, majd újra kibújtak ilyen-olyan falvaknál, míg végül az út teljesen eloszlott a Rengeteg hatalmas, fekete labirintusa előtt. A folyó egyedül merészkedett be a vadon mélységeibe, és többé nem is bukkant fel.

Láttam Olsankát, a toronyhoz legközelebb eső várost, ahol vasárnaponként a nagyvásárt tartották. Apám kétszer is elvitt oda magával. Távolabb Ponyec és Radomszko ölelte körbe egy-egy tó partját, és az én Dvernyikem is feltűnt terebélyes, zöld szérűjével. Még az ünnepre megrakott, nagy, fehér asztalokat is láttam, amelyeket a Sárkány közömbösen hagyott ott. Térdre rogytam, a párkányra támasztottam a homlokom, és sírtam, mint egy gyerek.

Csakhogy most nem jött oda hozzám az anyám, hogy megsimogassa a fejemet. Apám nem húzott fel magához a földről, és nem nevettetett meg, hogy elapadjanak a könnyeim. Addig zokogtam, amíg kibírhatatlanul fájni kezdett a fejem, kihűlt és elgémberedett a lábam a fájdalmasan kemény padlón, patakzott az orrom, és nem volt mivel megtörölnöm.

Erre a célra a szoknyám egy másik részét használtam, és közben leültem az ágyra. Megpróbáltam kitalálni, mihez kezdjek. Üres volt a szoba, de tiszta, és friss levegő töltötte meg, mintha csak most költöztek volna ki belőle. Bizonyára így is volt. Egy másik lány lakott benne tíz évig, kettesben a völgyre nyíló kilátással. Aztán hazament elbúcsúzni a családjától, és én kaptam meg a szobáját.

Egy festmény lógott az ággyal szemközti falon, vaskos, aranyozott keretben. Nem értettem, miért került oda, hiszen túl nagy volt a kicsi szobába, sőt nem is volt igazán kép, csak egy széles, világoszöld sáv, a szélein szürkésbarna, középen egy lágyan kanyargó, fényes, kékes ezüst vonallal. Keskeny ezüstszálak húzódtak a kerettől a kép közepéig. Sokáig néztem, azon töprengve, vajon az is mágikus tárgy-e. Soha nem láttam hozzá hasonlót.

Az ezüstvonal mellé azonban ismerős mintázatban kis köröket is festettek, és egy idő után rájöttem, hogy a festmény a völgyet ábrázolja, szélesen kiterítve, ahogyan egy madár láthatja a magas égből. Az ezüst vonal az Orsó volt, ahogy a hegyektől a Rengetegig kacskaringózott, a karikák pedig a falvakat jelképezték. Ragyogó színekben pompázó, fényes festékkel készítették a képet, amely itt-ott magasabbra türemkedett ki. Még hullámokat és a napfény csillogását is látni véltem a vízen. Vonzotta a tekintetem, nem is bírtam levenni róla. Ugyanakkor volt benne valami kellemetlen is. A keret dobozba zárta az élő völgyet, és ahogy néztem, én is bezárva éreztem magam.

Elfordítottam az arcom. Egyre inkább azt éreztem, hogy nem maradhatok a szobában. Semmit sem reggeliztem, sőt előző nap sem vacsoráztam, mindennek hamuíze volt. Szégyenkezve vallottam be magamnak, hogy mardossa a gyomromat az éhség, hiszen az elképzelhetőnél is rosszabb fordulat történt, nem is lett volna szabad evésre gondolnom. A toronyban nem voltak szolgák, így senkitől sem várhattam ételt. Ekkor felötlött bennem egy kínzó gondolat: mi van, ha a Sárkány azt várja, hogy gondoskodjak az ő vacsorájáról?

Aztán egy még rosszabb gondolat ütötte fel a fejét: mi lesz vacsora után? Kasja hitt a visszatérő lányoknak, akik azt állították, hogy a Sárkány egy ujjal sem nyúlt hozzájuk. – Már száz éve rabol el szüzeket – jelentette ki határozottan. – Legalább az egyikük bevallotta volna ennyi idő alatt, és elterjedt volna a híre.

Mégis, pár héttel korábban négyszemközt megkérdezte az anyámat, mi történik az újdonsült asszonyokkal az esküvő után. Kicsikarta belőle azt, amit a saját anyjától kellett volna hallania az esküvője előtt. Az ablakon keresztül hallottam meg a beszélgetésüket, amikor éppen hazafelé sétáltam az erdőből. Megálltam az ablak mellett, és miközben hegyeztem a fülem, forró könnyek csurogtak le az arcomon. Mérges voltam, féltettem Kasját.

De most én néztem szembe azzal a sorssal – és én nem voltam bátor, nem tartottam magam képesnek arra, hogy mélyeket lélegezzek, nehogy görcsösen bezáruljak, ahogy anyám tanácsolta Kasjának, hogy ne fájjon annyira. Egy szörnyűséges pillanatra elképzeltem, ahogy a Sárkány arca közel hajol az enyémhez, még közelebb, mint a kiválasztáskor; szeme hideg, fekete kőhöz hasonlóan fénylik, és vaskeménységű ujjai furcsán felmelegszenek. Elképzeltem, ahogy lehúzza a ruhát a bőrömről, és közben megjelenik az arcán az a lenéző, elégedett vigyor. Mi van, ha az egész teste úgy lángol, mint az ujja, ha parázsként fogja égetni a bőrömet, minden tagomat, miközben rám fekszik, és…

Leráztam magamról a gyötrelmes gondolatokat, és felálltam az ágyról. Visszanéztem, majd körbe a szűkös, zárt szobában, ahol még elbújni sem lehetett, és végül kisiettem a folyosóra. A végében kezdődő csigalépcső olyan szoros spirálba rendeződött, hogy nem lehetett látni, hová és meddig vezet. Akármilyen butaság egy lépcsőtől félni, én meg voltam rémülve. Majdnem visszamentem a szobámba. Végül egyik kezemet a falon tartva, lassan leereszkedtem a lépcsőn. Minden fokon megálltam, és füleltem, mielőtt továbbindultam volna.

Miután egy darabig így óvakodtam lefelé, és nem ugrott rám senki, lassan kezdtem végtelenül ostobának érezni magam, és megszaporáztam a lépteimet. Csakhogy ezután újabb fordulók következtek, semmi pihenő, így megint megijedtem. Ezúttal attól, hogy egy mágikus lépcsőre tévedtem, ahol a végtelenségig fogok járni. A lépteim egyre jobban felgyorsultak, majd három lépcsőfoknyi sodródás után egy pihenőre érkeztem – ahol egyenesen a Sárkánynak rohantam neki.

Vékony voltam ugyan, de az apám a falu legmagasabb embere volt, és én felértem a válláig. A Sárkány pedig nem volt hórihorgas. Kis híján együtt bukdácsoltunk le a lépcsőn. Azon kaptam magam, hogy ránehezedek, a köpenyébe kapaszkodom, és riadt arcába nézek. Kis ideig annyira meg volt lepődve, hogy gondolkodni sem tudott, és úgy festett, mint egy hétköznapi ember, akire ráugrott valaki. Az esetlen pillanatban ellágyultak a vonásai, kinyílt a szája, és elkerekedett a szeme.

Magam is annyira megdöbbentem, hogy mozdulni sem bírtam, csak meredtem rá tehetetlenül. Ő közben összeszedte magát. Harag torzította el a vonásait, miközben lehámozott magáról, és talpra állított. Ekkor jöttem rá, mit tettem, és a kétségbeesésemnek utat engedve kifakadtam: – A konyhát keresem.

– Valóban? – kérdezte nyájas hangon. Már semmi lágyság nem volt az arcában, kemény volt és indulatos. Nem akarta elengedni a karomat. Fájdalmasan megszorított, maga felé rántott, és fölém hajolt. Alighanem szeretett volna fölém magasodni, és feldühítette, hogy képtelen rá. Ha lett volna időm gondolkodni, összehúztam volna magam, de túlzottan fáradt és riadt voltam. Ezért az arca ott volt közvetlenül az enyém előtt, lehelete az ajkaimat érte, és inkább csak éreztem, semmint hallottam, ahogy hidegen, ádázul ezt suttogja: – Inkább majd odavezetlek.

– Én… egyedül is… – dadogtam remegve, és próbáltam elhúzódni tőle. Elfordult, és elkezdett húzni maga után lefelé a lépcsőn, körbe, körbe és körbe. Öt kört is megtettünk, mire elértünk egy másik fordulóhoz. Újabb három kör után halványultak a fények, és végül kijutottunk a torony legalsó szintjére, egyetlen hatalmas, csupasz falú, sziklából faragott kazamatába, ahol egy lefelé fordított szájhoz hasonló tűzhely fogadott, tele kénkövesen izzó lángokkal.

Odavonszolt a tűzhelyhez, és egy vak és rémült pillanatig szentül hittem, hogy bele akar hajítani a tűzbe. Nagyon erős volt, sokkal erősebb, mint ahogy elsőre látszott, a lépcsőn is könnyedén húzott maga után lefelé. Csakhogy én nem engedtem a tűzbe vetni magamat. Nem voltam afféle kényes kisasszony, egész életemben fák között szaladgáltam, ágakra másztam, tüskés bokrokon verekedtem át magam, és a pániktól csak még erősebbé váltam. A tűzhely közelébe érve felsikoltottam, majd küszködve, karmolva birkóztam a varázslóval, amíg le nem tepertem a földre.

Én is a padlóra kerültem. Bevertük a fejünket a kőlapokba, összegabalyodtak a tagjaink, és pár pillanatig mozdulni sem tudtunk a kábaságtól. A lángok recsegve-ropogva ugráltak mellettünk. Ahogy alábbhagyott bennem a kétségbeesés, észrevettem, hogy a tűzhely melletti falból kicsi vasajtók nyílnak, előttük keresztben sütőnyárs van, fölöttük pedig egy nagy, széles polc, rajta mindenféle főzőedényekkel. Ez csak a konyha volt.

Egy idő után, szinte csodálkozó hangon így szólt: – Megháborodtál?

– Azt hittem, bele fogsz dobni a tűzbe – feleltem, még mindig szédelegve, aztán elfogott a nevetés.

Nem igazi nevetés volt – valamiféle hisztéria tört ki rajtam, kimerültem, eltikkadtam az éhségtől, a bokám és a térdem megsebesült attól, ahogy levonszolt a csigalépcsőn, és úgy fájt a fejem, mintha megrepedt volna a koponyám. Mégis, képtelen voltam abbahagyni.

Ő viszont nem tudta ezt. Csak annyit észlelt, hogy az újonnan kiválasztott, tyúkeszű falusi lány kineveti őt, a Sárkányt, a birodalom legnagyobb mágusát, urát és parancsolóját. Nem hiszem, hogy bárki nevetni mert volna rajta az elmúlt száz évben. Feltápászkodott a földről, elrúgta a lábát az enyémtől, és talpra szökkenve, macska módra felbőszülve lenézett rám. Én egyre csak kacagtam, mire hirtelen elfordult, és otthagyott a földön, mintha fogalma sem volna, mit kezdjen velem.

Miután elment, abbahagytam a nevetést, és valahogy kevésbé éreztem magam üresnek és riadtnak. Végtére is nem dobott tűzre, sőt meg sem ütött. Felkeltem a padlóról, és körülnéztem. Olyan fény áradt a tűzhelyből, hogy alig láttam valamit, főleg mivel más fényforrás nem volt a helyiségben. Hátat fordítottam a lángoknak, mire feltárultak a nagy terem részletei. Boltozatokkal és alacsonyabb válaszfalakkal volt kisebb fülkékre osztva, és benne különféle állványokon üvegpalackok fénylettek. Bizonyára bort tartott bennük. A nagybátyám egyszer hozott egy üveggel a nagymamám házába, a téli napfordulóra.

Mindenhol tárolt valamit: szalmába burkolt almát hordókban, burgonyát, répát és paszternákot zsákokban, összefonva felakasztott hagymát a falon. A helyiség közepén egy felállított könyvet találtam az asztalon, mellette kialudt gyertyát, tintatartót és pennát. A könyvben a teljes raktárkészlet nyilvántartását megtaláltam, határozott kézírással jegyezték fel. Az első oldal aljára olyan apró betűkkel róttak fel valamit, hogy még egy gyertya meggyújtása után is nehezen tudtam elolvasni:

„Reggeli nyolckor, ebéd egykor, vacsora hétkor. Az ételt otthagyni a könyvtárban, öt perccel korábban, így a nap folyamán egyszer sem kell vele találkozni – nem volt szükséges megneveznie, kire céloz. Bátorság!”

Felbecsülhetetlen értékű tanács, és az utolsó mondat olyan volt, mintha egy barát ütögette volna meg a hátamat. Miután magamhoz öleltem a könyvet, lassan enyhülni kezdett a magányom. Úgy láttam, délutánra fordult az idő, és a Sárkány nem evett a falunkban, ezért nekiláttam a vacsorakészítésnek. Nem jeleskedtem a főzésben, de anyám addig tartott maga mellett a konyhában, amíg össze nem tudtam állítani egy tisztességes ételt, és mivel rendszeresen én gyűjtögettem a családi éléskamrába, meg tudtam különböztetni a frisset a rothadttól, és tudtam, mikor érik egy gyümölcs édessé. Soha nem dolgoztam még ekkora készletből. A fiókok túlcsordultak a fűszerektől, amelyek együtt úgy illatoztak, mint a téli napfordulóra készült torta. Az egyik hordó csordultig tele volt friss, puha, szürke sóval.

A helyiség végében volt egy különösen hideg terület, ahol felakasztott húsokat találtam: egy egész szarvas húsát és két nagy nyulat, egy szalmával teli dobozban pedig tojásokat fedeztem fel. A tűzhelyen egy frissen sült kenyér hevert, konyharuhába csavarva, mellé pedig egy egész lábos nyúlból, hajdinából és apró szemű borsóból álló egytálételt készítettek elő. Megkóstoltam. Egészen ünnepi íze volt, sós és enyhén édes, szinte elolvadt a számban. Ezt az ajándékot is a könyvben üzenő névtelennek tulajdonítottam.

Fogalmam sem volt róla, hogyan kell ilyesféle pompás ételeket készíteni, és elcsüggedtem, amikor belegondoltam, hogy a Sárkány ezt várja el tőlem. Annak azonban nagyon örültem, hogy otthagyták nekem. Felraktam a lábost a tűzhely fölötti polcra melegedni – közben leöntöttem egy kicsit a ruhámat is –, és feltettem főni két tojást is egy kisebb edényben. Találtam egy tálcát, egy mély tálat, egy tányért és egy kanalat. Amikor elkészült a nyúlhús, kiszedtem a tálcára, és kenyeret szeltem hozzá. Fel kellett szeletelnem, mert amíg a hús melegedett, nem bírtam az éhségemmel, így letéptem és elcsócsálgattam a kenyér egyik csücskét. Előkerestem egy kis vajat, majd almát is sütöttem fűszerekkel; ezt anyámtól tanultam a téli vasárnapi vacsorák alkalmával. Olyan sok sütő volt, hogy minden egyszerre készült el. Még a büszkeség is elöntött egy kicsit, amikor teleraktam a tálcát: olyan volt, mint egy ünnepi ételsor, bár szokatlan, és csupán egy embernek elegendő.

Óvatosan elindultam vele felfelé a lépcsőn, de hirtelen eszembe jutott, hogy nem tudom, merre van a könyvtár. Jobban belegondolva kikövetkeztethettem volna, hogy az emeleten van, ám erre csak azután jöttem rá, hogy többször körbevittem a tálcát egy hatalmas, kör alapú teremben, ahol nehéz függönyök takarták az ablakokat, és egy masszív, trónszerű szék magasodott az egyik falnál. A túloldalon volt egy másik ajtó, de amikor kinyitottam, csak egy előcsarnokot találtam mögötte, valamint a torony hatalmas ajtaját – háromszor akkora volt, mint én, vastag fáját vas pántolta.

Megfordultam, és visszamentem a folyosón át a lépcsőig, onnan fel az egyik fordulóig, ahol ismét feltűnt a márványpadló, de valami puha, bolyhos anyag lepte. Először láttam szőnyeget életemben. Ez nyelte el a Sárkány lépteit. Idegesen lopakodtam végig a folyosón, majd bekukkantottam az első ajtón. Sietve kihátráltam: a termet hosszú asztalok töltötték meg, körülöttük különös üvegek és bugyborékoló főzetek, mindenféle természetellenes színű szikrákat hányva, amelyek nem tűzhelyből származtak. Egyetlen pillanatot sem akartam odabent eltölteni. Így is sikerült beakasztanom és eltépnem a ruhámat az ajtónál.

A folyosó végén lévő ajtó egy könyvekkel teli helyiségbe nyílt. Fapolcok töltötték meg a falakat a padlótól a mennyezetig, zsúfolásig telepakolva kötetekkel. Sűrű porszag csapta meg az orromat, mivel csak néhány keskeny ablaknyílás engedett be fényt. Annyira örültem a könyvtárnak, hogy egy darabig észre sem vettem az ott lévő Sárkányt. Súlyos székben ült, kiterített könyv hevert előtte egy kisasztalon. A hatalmas könyv lapjai alkar hosszúságúak voltak, és felfordított borítójáról jókora aranylakat függött.

Megdermedtem a látványtól, és úgy éreztem, hogy a könyvbe író titokzatos személy elárult. Valamiért azt feltételeztem, hogy a Sárkánnyal kényelmesen kerülgetjük majd egymást, és észrevétlenül lerakhatom a vacsoráját. Fel sem emelte a fejét, hogy rám nézzen, én viszont ahelyett, hogy odaosontam volna a tálcával a terem közepén lévő asztalhoz, hogy pillanatok alatt eliszkoljak a helyiségből, a küszöbön állva megszólítottam. – Hoztam… hoztam vacsorát. – Addig nem akartam távozni, amíg el nem küld.

– Tényleg? – kérdezte maró hangon. – És egy gödörbe sem estél bele útközben? Egészen elképesztő! – Csak ekkor nézett fel rám, és összevonta a szemöldökét. – Vagy mégis beleestél?

Lenéztem a ruhámra. Az egyik folt még a hányás után maradt – próbáltam letisztítani a konyhában, de nem igazán sikerült –, a másik az orrom kifújásától. A ragu is rácsöppent pár helyen, és a mosogatódézsánál is lelocsoltam magam, amikor az edényeket törölgettem. A ruha szegélyén még rajta voltak a reggeli sárfoltok, és csak ekkor vettem észre, hogy pár helyen ki is lyukadt. Anyám kora reggel befonta, feltekerte és összetűzte a hajamat, de a frizura javarészt szétcsúszott, és az egyik gubancos hajcsomó félig a nyakamra lógott.

Nem vettem észre. Számomra nem volt ebben semmi szokatlan, leszámítva azt, hogy reggel ünnepi ruhát öltöttem. – Én csak… főztem és mosogattam… – mentegetőztem.

– Nálad semmi sem koszosabb ebben a toronyban! – jelentette ki a Sárkány. Igaza volt, mégis gorombán hangzott. Elvörösödtem, és lehajtott fejjel odamentem az asztalhoz. Leraktam mindent, és végignéztem az ételeken. Összeugrott a gyomrom, amikor észrevettem, hogy mialatt a folyosókon tébláboltam, kihűltek a fogások, kivéve a vajat, amely megpuhult, majd szétolvadt a tálkán. Még a csodálatos sült almám is megkeményedett.

Viszolyogva néztem az ételeket, és próbáltam döntésre jutni: visszavigyem a tálcát? Vagy nem zavarja? Megfordultam, és majdnem felkiáltottam az ijedtségtől: a Sárkány közvetlenül a hátam mögött állt, és az ételeket nézte. – Már értem, miért féltél attól, hogy megsütlek – közölte, és odahajolt az asztalhoz. Felemelt egy kanállal a raguból, megtörve a dermedő zsírréteget a tetején, aztán visszarakta az egészet. – Ennél még te is jobb vacsora lettél volna.

– Nem vagyok a főzés mestere, de… – Már éppen elmagyaráztam volna, hogy nem is vagyok annyira tehetségtelen szakácsnő, csak nem ismertem még ki magam a toronyban, ám a mágus egy horkantással félbeszakított.

– Jó vagy te egyáltalán valamiben? – kérdezte gúnyosan.

Ha szolgálatra nevelnek, ha egyszer is belegondolok, hogy kiválaszthatnak, és felkészültem volna rá, ha kicsit kevésbé vagyok fáradt és nyomorult, ha nem bízom el annyira magam a konyhában, ha nem korhol annyit a szakadt kinézetem miatt, ahogy korábban a falum lakói is, csak éppen dorgáló szeretet helyett viszolygó rosszindulattal a hangjában… ha bármelyik másként történik, ha nem futok bele a lépcsőn, ha nem derül ki, hogy nem áll szándékában tűzre vetni… akkor egyszerűen csak elpirultam volna, és kimenekülök.

Így viszont zaklatottan vágtam le az asztalra a tálcát, és felkiáltottam: – Akkor miért hoztál el? Miért nem Kasját választottad?

Alighogy kimondtam, azonnal befogtam a számat, elszégyelltem magam, és elszörnyedtem. Már éppen azon voltam, hogy mindent visszaszívok, bocsánatot kérek, és bevallom, hogy nem gondoltam komolyan, nem kellett volna Kasját választania helyettem, inkább megyek, és hozok egy másik tálca ételt, ám ő türelmetlenül közbevágott: – Kit?

Megrökönyödve néztem rá. – Kasját. – Úgy nézett rám, mintha megint újabb jelét adtam volna az ostobaságomnak, én pedig zavaromban elfelejtettem, milyen nemes szándék vezérelt. – Őt akartad elhozni. Okos… bátor… kitűnő szakácsnő, és…

Minden pillanattal egyre bosszúsabb lett. – Igen – szólt közbe. – Emlékszem arra a lányra: nem volt lóarcú, nem volt slampos, és gondolom, ő nem is óbégatna itt most velem. Elég legyen! Ti, falusi lányok, mind fárasztóak vagytok az elején, ki jobban, ki kevésbé, de te mesteri szintre emeled az ügyetlenséget!

– Akkor ne tarts itt! – förmedtem rá mérgesen és sértetten. A lóarcú jelző különösen sértett.

– Legnagyobb sajnálatomra – folytatta –, kénytelen vagyok.

A csuklómnál fogva megpördített. Szorosan a hátam mögött állt, és kinyújtotta a karomat a tálca fölé. – Lirintalem! – mondta. Az idegen szó lefolyt a szájából, és élesen csengett a fülemben. – Mondd velem együtt!

– Micsoda? – kérdeztem, hiszen először hallottam ezt a szót. A varázsló azonban még közelebb húzódott, a fülemhez tette a száját, és hátborzongatóan azt mondta: – Mondd ki!

Egész testem remegett, és mivel mindenképpen meg akartam szabadulni tőle, vele együtt mondtam: – Lirintalem! – A Sárkány továbbra is az étel fölött tartotta a kezem.

Remegni kezdett a levegő a vacsora fölött. Borzalmas volt, mintha az egész világ egy tó volna, amelybe kavicsokat dobálhat. Mire kisimultak a levegő hullámai, átalakult az összes fogás. A főtt tojások helyét egy sült csirke vette át, a nyúlragu helyét egy nagy tál főtt, zsenge tavaszi bab, bár hét hónap telt el a szezonja óta, a sült alma helyén pedig egy papírvékony almaszeletekkel teli tortácska díszlett, tetején kövér mazsolákkal és mézbevonattal.

Elengedett. A támasza híján megtántorodtam, belekapaszkodtam az asztal szélébe, és kiszorult minden levegő a tüdőmből, mintha valaki a mellkasomra ült volna. Kifacsart citromnak éreztem magam. Csillagok villantak fel a látóterem szélén, és én félájultan előrehajoltam. Mintha csak messziről láttam volna, ahogy a meglepődés és a bosszús mogorvaság különös egyvelegével arcán a tálcát nézi.

– Mit tettél velem? – suttogtam, amikor ismét levegőhöz jutottam.

– Hagyd abba a nyafogást! – vágta rá elutasítóan. – Primitív kis boszorkányság. – A meglepettség, ami korábban kiült az arcára, mostanra teljesen eltűnt, és miközben leült az asztalhoz vacsorázni, az ajtó felé intett a kezével. – Jól van, távozz! Már látom, hogy mérhetetlen sok időmet fogod elfecsérelni, de mára legyen elég.

Ennek a parancsnak legalább szívesen engedelmeskedtem. Nem is próbáltam felvenni a tálcát, hanem lassan kiosontam a könyvtárból, és karommal átfogtam a felsőtestemet. Még mindig tántorogtam a gyengeségtől. Legalább fél órámba telt felcammogni a lépcsőn a torony tetejére, aztán egyenesen a szobámba mentem, és becsuktam az ajtót. Odahúztam az ajtó elé a fésülködőasztalt, és leroskadtam az ágyra. Lehet, hogy a Sárkány megfordult az ajtó előtt, amíg aludtam, de én egy árva hangot sem hallottam.

2. FEJEZET

Négy napig nem láttam a Sárkányt. Reggeltől estig a konyhában tartózkodtam. Találtam néhány szakácskönyvet, és egymás után, lázasan kipróbáltam minden receptet, azzal a be nem vallott céllal, hogy én legyek a valaha volt legkiválóbb szakácsnő. Annyi élelem volt felhalmozva a kamrában, hogy a pazarlás miatt sem kellett aggódnom. Ha valami rosszul sikerült, én ettem meg. A tanácsot követve pontosan öt perccel étkezés előtt vittem fel az ételt a könyvtárba, lefedtem a tányérokat, és sietve távoztam. Amikor újra felmentem, a Sárkánynak már hűlt helyét találtam, ezért én is elégedett voltam, és tőle sem hallottam panaszt. Néhány házi szövésű ruhára bukkantam a szobámban lévő ládában, amelyek többé-kevésbé illettek is rám – ugyan csak térdig értek, és a derekamnál is össze kellett kötnöm őket, de így is takarosabban néztem ki, mint addig bármikor.

Nem a kedvében akartam járni, hanem el akartam kerülni, hogy újra megtegye velem azt, amit tett, akármilyen varázslatban is volt részem. Éjszakánként négyszer riadtam fel rémálmokból, mert az ajkaimon éreztem a lirintalem szót, amelynek íze kezdett egyre ismerősebbnek rémleni. A tenyere nyoma is égette még a karomat.

Ha nem dolgoztam, eluralkodott rajtam a félelem, de még az is jobb volt a magánynál és a mélyebben rejlő rettegésnél, amikor a legrosszabbak jutottak eszembe: hogy tíz évig nem fogom látni a szüleimet, hogy soha nem élhetek többé az otthonomban, soha nem szaladgálhatok szabadon az erdőkben, és hogy a Sárkány lányain eluralkodó, furcsa alkímia hamarosan engem is megérint, és átváltoztat egy egészen más, felismerhetetlen emberré. Addig, amíg a sütők ajtaja előtt szeleteltem és izzadtam, legalább nem ilyen gyötrő gondolatok foglalkoztattak.

Pár nap elteltével, amikor rájöttem, hogy nem fog lejönni utánam a konyhába, és nem használja többé rajtam az ételmágiát, felhagytam a lázas főzőcskézéssel. Csakhogy ekkor rádöbbentem: semmi mással nem foglalhatom el magam, hiába keresek magamnak munkát. Akármilyen hatalmas volt a torony, nem kellett benne takarítani: nem gyűlt össze por az ablakpárkányok sarkaiban, még az apró, faragott levéldíszeken és aranyozott kereteken sem.

Még mindig nem tetszett a szobámban lógó térkép-festmény. Minden éjjel valami gurgulázáshoz hasonló hangot hallottam abból az irányból, mintha víz folyt volna egy csatornában, és a kép egész nap úgy pöffeszkedett a falon, mintha mindenáron magára akarná vonni a figyelmemet. Végül haragosan ránéztem, és levonultam a torony aljára. Kiürítettem egy fehérrépával teli zsákot, széttéptem a varrásnál, és ezzel a vászonnal takartam el fent a képet. Rögtön jobb érzés volt a szobámban lenni, miután eltűnt a hivalkodó, arany-ezüst fény.

Aznap egész délelőtt az ablakpárkányon könyököltem, és a völgyet néztem. Magányosnak éreztem magam, és elöntött a honvágy. Közönséges munkanap volt, ezért a férfiak arattak, az asszonyok pedig a folyónál mostak. Még a Rengeteg látványa is valahogy vigasztalóan hatott rám, hatalmas, vad, áthatolhatatlan sötétjével: a változatlan állandóság. Radomszko terjedelmes nyája a völgy északi végében álló hegyek lábánál legelészett – úgy festettek, mint egy gomolygó, fehér felhő. Egy darabig figyeltem lődörgésüket, sírtam egy kicsit, de a bánat is elfogyott belőlem. Vacsoraidőben már rettentően unatkoztam.

A családom sem szegény, sem gazdag nem volt. Hét könyvet őriztünk a házunkban. Csak négyet olvastam el, mivel jóformán minden nap a szabad ég alatt kószáltam, még télen és esőben is. Nem maradt más választásom, mint aznap délután, az ebéd felvitelekor átnézni néhány polcot a könyvtárban. Úgy gondoltam, nem származhat bajom abból, ha elviszek egy könyvet. Bizonyára a többi lány is elvett egyet-egyet, hiszen köztudott volt, hogy rendkívül művelten és olvasottan kerültek ki a tízéves szolgálatból.

Ezért bátran odamentem egy polchoz, és leemeltem azt a könyvet, amely szinte kiáltott azért, hogy észrevegyem. Csodálatos, sötét búzaszínű bőrkötésbe burkolták, így ígéretesen és hívogatóan sugárzott a gyertyafényben. Miután azonban kézbe vettem, elbizonytalanodtam. Nagyobb és nehezebb volt, mint a családom birtokában lévő bármelyik könyv, és káprázatos arany festés ékesítette a borítóját. Viszont nem zárták le lakattal, ezért felvittem a szobámba. Bűntudat mardosott, de próbáltam meggyőzni magam arról, hogy semmi alapja nincs.

Amikor kinyitottam, még ostobábbnak éreztem magam, mert semmit sem értettem belőle. A hagyományos értelemben megértettem, hiszen ismertem a benne lévő szavakat és a jelentésüket – mindent értettem belőle, és az első három oldal szövege össze is állt a fejemben, mégis abbahagytam, mert valahogy mégsem tudtam felfogni, miről olvastam. Képtelen lettem volna bárkinek is elmagyarázni.

Megint kinyitottam, és tovább olvastam a könyvet. Újfent azt éreztem, hogy mindent értek belőle, tökéletesen összeáll a mondanivaló – egészen tökéletesnek tűnik, sőt maga az igazság, olyasvalami, amit mindig is tudtam, csak nem fogalmaztam meg soha, bár az is lehet, hogy azokat a dolgokat magyarázta meg, amelyeket addig nem mértem fel ésszel. Elégedetten bólogattam, gördülékenyen folytattam az olvasást, és mire az ötödik oldalig jutottam, újra meg kellett állapítanom, hogy senkinek sem tudnám elmesélni, mi szerepelt az első oldalon, vagy éppen az előzőn.

Mérgesen néztem le a könyvre, aztán újra kinyitottam az első oldalon, és hangosan, szavanként újra olvasni kezdtem. A számon kiröppenő szavak csodálatos madárdalt idéztek, majd cukrozott gyümölcsként olvadtak el. Az eszemmel még mindig nem tudtam követni a szöveget, mégis tovább olvastam ábrándosan, amíg ki nem vágódott az ajtó.

Ekkortájt már nem torlaszoltam el bútorokkal a bejáratot. Az ágyamon ültem, amelyet az ablak alá toltam, hogy legyen elég fény, a Sárkány pedig pont átellenben állt, az ajtókeretben. Megdermedtem a döbbenettől, és tátott szájjal félbehagytam az olvasást. A varázsló tajtékzott a dühtől, fenyegetően villogott a szeme, miközben felemelte a kezét, és azt mennydörögte: – Tualidetal!

A könyv szinte kiugrott a kezemből, hogy átrepüljön a mágushoz. Valami érthetetlen ösztöntől hajtva utánakaptam a levegőben. A könyv megrándult, próbált kiszabadulni a szorításomból, ám én merő makacsságból visszahúztam az ölembe. A Sárkány megrökönyödve nézett rám, és még jobban felbőszült. Átviharzott a szobán, én pedig késve próbáltam felállni és elmenekülni előle. Nem volt hová bújnom. Egy pillanat alatt letepert, és nekifeszített a párnáknak.

– Szóval – mondta behízelgő hangon, és kezével a kulcscsontomat nyomva szinte hozzászögezett az ágyhoz. Úgy éreztem, mintha a szívem előre-hátra ugrálna a bordáim és a gerincem között, és minden dobbanásba beleremegtem. Egyik kezével kitépte a könyvet a szorításomból – legalább annyi eszem volt, hogy ne markoljam tovább olyan erősen –, és könnyedén elhajította, hogy a kisasztalra essen. – Agnyeska, ugye? Agnyeska Dvernyikből.

Ragaszkodott a válaszhoz. – Igen – suttogtam.

– Agnyeska – morogta, és közelebb hajolt. Rájöttem, hogy meg akar csókolni. Meg voltam rémülve, de félig-meddig vágytam rá, hogy megtegye, hogy túlessünk rajta, és ne féljek tőle többé annyira. Mégsem csókolt meg, csak még közelebb hajolt, szinte láttam a szemem tükörképét az ő szemében. – Áruld el, drága Agnyeska, honnan jöttél valójában? A Sólyom küldött? Vagy maga a király?

Levettem riadt tekintetemet a szájáról, és belefúrtam a szemébe. – Hogy… micsoda?

– Ki fogom deríteni – közölte. – Akármilyen erős a mestered varázslata, lesznek benne rések. A… családod… – Megvetően köpte a szót. – …talán azt hiszi, megőrzött az emlékezetében, de náluk sincs meg minden a gyerekkorodból. Egy pár kesztyű, egy viseltes sapka, néhány törött játék… nem fogok ilyesmit találni a házatokban, ugye?

– Eltörtek a játékaim – feleltem erélytelenül, elcsípve az egyetlen érthető dolgot a szóáradatból. – Igen… az összes. És minden ruhám szakadt, tele van velük a rongyos zsák…

Még erősebben az ágyhoz szorított, és közelebb hajolt. – Ne merészelj hazudni nekem! – sziszegte. – Kitépem az igazságot a torkodból…

A nyakamra tette a kezét, lábát pedig az enyéim közé fúrta. Rémülten nyeltem egyet, ráfeszítettem a tenyerem a mellkasára, és minden erőmmel eltoltam magam az ágytól, hogy mindketten leessünk róla. Keményen puffantunk a padlón, a Sárkány alám került, én pedig rémült nyúl módjára felpattantam, és az ajtó felé szaladtam. Lerohantam a csigalépcsőn. Nem mértem fel ésszel, hogy nincs hová menekülni: a bejárati ajtót bezárva tartotta, másfelé pedig nem szaladhattam. Mégis rohantam lefelé, két fordulót is megtettem bukdácsolva, aztán amikor meghallottam lépteinek hangját, bevetettem magam a homályos laboratóriumba, a sziszegő pára- és füstfelhők közé. Kétségbeesetten másztam négykézláb az asztalok alatt, amíg el nem értem egy sötét sarokba egy magas szekrény mögött, ahová bekucorodhattam.

Becsuktam az ajtót magam mögött, de ettől ő még pontosan tudta, hová bújtam. Benyitott és körülnézett, én pedig láttam az asztal széle fölött, hogyan fúródik át rideg és mérges tekintete két csőrös lombik között, hogyan festi zöldre az arcát a mágikus tűz. Egyenletes, magabiztos léptekkel kerülte meg az asztalt, és amikor elindult felém, kapkodva a másik irányba másztam tovább, az ajtó felé. Eszembe jutott, hogy talán bezárhatnám valahogy. Közben viszont beleütköztem egy polcba, és az egyik bedugaszolt üveg a hátamra esett. Legurult rólam, és összetört a padlón a lábamnál.

Szürke füst gomolygott körülöttem, behatolt az orromba és a számba, fojtogatott és fullasztott. Csípte a szememet, de nem tudtam pislogni, nem tudtam felnyúlni, hogy megdörzsöljem, mert nem mozdult a karom. A köhögés bennragadt a torkomban, majd elhalt, és lassan az egész, földön guggoló testem megdermedt. De már nem féltem, sőt pár pillanat múlva a kényelmetlen érzés is elmúlt. Egyszerre lettem végtelenül nehéz és súlytalan, eltávolodott. Tompán, messziről hallottam a Sárkány lépteit, ahogy odajött hozzám és megállt mellettem, de hidegen hagyott, hogy mit akar tenni.

Zord türelmetlenséggel magasodott fölém és nézett le rám. Meg sem próbáltam kitalálni, mire készül; sem gondolkodni, sem álmélkodni nem tudtam. A világ roppant szürke és mozdulatlan lett.

– Nem – bökte ki pár perc múlva – …nem, te nem lehetsz kém.

Elfordult, és egy időre otthagyott. Fogalmam sem volt, mennyi ideig maradtam egyedül, lehetett egy óra, egy hét vagy akár egy év is, bár később kiderült, hogy mindössze fél nap volt. Végül visszatért, elégedetlenség bujkált a szája sarkában. Valami furcsa, alaktalan dolgot emelt fel, amely egykor egy gyapjúból kötött, szalmával bélelt játék malac lehetett, még azelőtt, hogy az életem első hét évében mindenhová magammal húztam a sűrűben. – Szóval nem kém vagy, csak félkegyelmű.

Ekkor a fejemre rakta a kezét, és azt mondta: – Tezavon tahoz, tezavon tahoz kivi, kanzon lihus.

Nem is annyira szavalt, mint inkább dallamosan kántált. Visszatértek a színek a világba, visszatért az idő és a lélegzet, kiszabadult a fejem, én pedig visszarettentem a kezétől. A testem sziklamerevsége lassan oldódott. Ellazult a karom, és kapkodva kerestem valami fogódzót, mialatt a lábaim még mindig kőszoborként tapasztottak a földhöz. Elkapta a csuklómat, és amikor minden tagom újra elevenné vált, a karomnál fogva tartott, és nem engedett sehová.

De már nem is próbáltam megszökni. Zabolátlanná vált gondolataim tucatnyi irányba repültek szét, mintha megpróbálnák behozni a kiesett időt, ugyanakkor volt egy olyan érzésem, hogy ha valami szörnyűséget készülne elkövetni ellenem, meghagyott volna kőszobornak. Kémkedéssel legalább már nem vádolt. Nem értettem, miért hiszi, hogy bárki kémkedni akar utána, főleg a király – elvégre a király mágusa volt, nem igaz?

– És most szépen elárulod nekem, miben mesterkedtél – közölte a varázsló. Hideg tekintete gyanakodva villogott.

– Én csak olvasni szerettem volna – védekeztem. – Nem tudtam… nem tudtam, hogy nem szabad…

– És történetesen pont Ludz Hívóigéjét vetted le a polcról könnyed olvasmánynak – gúnyolódott rajtam. – Egészen véletlenül… – Rémült, értetlen tekintetem meggyőzhette, mert félbehagyta a mondatot, és leplezetlen bosszúsággal méricskélt. – Micsoda páratlan tehetséged van a bajkeveréshez!

Lejjebb vándorolt a tekintete, én pedig követtem a pillantását a lábunknál összegyűlt üvegszilánkokhoz. Sziszegve kifújta a levegőt a fogai között, majd hirtelen így szólt: – Takarítsd fel, aztán gyere a könyvtárba! És ne nyúlj semmi máshoz!

Peckesen elsétált, és magamra hagyott, hadd keressek rongyokat a konyhában, meg egy vödröt, amelybe a szilánkokat gyűjthetem. Fel is mostam a padlót, bár nem láttam, hogy bármi kifolyt volna. A varázslat szinte elpárolgott, mint égetett szesz a puding tetejéről. Időnként megálltam, és a kezemet a ronggyal együtt felemeltem a padlóról, hogy megnézzem, nem kezd-e visszamászni a kőkemény ridegség az ujjaimon keresztül. Azon tűnődtem, miért őriz egy ilyen varázsszert a polcon, és vajon használta-e már valaki ellen – aki azóta szoborként áll valahol, mereven néz előre, és örvénylik körülötte az idő. Megborzongtam.

Nagyon vigyáztam, hogy semmi máshoz ne érjek hozzá a helyiségben.

Amikor végre összeszedtem magam, és visszamentem a könyvtárba, a korábban levett könyv már újra a polcon volt. A Sárkány fel-alá járkált, a saját könyve félredobva, elfeledve hevert a kisasztalon, és amikor beléptem, újfent dühösen mért végig. Lenéztem a ruhámra: a szoknya sávokban átnedvesedett a felmosástól, és amúgy is nagyon rövid volt, épphogy csak takarta a térdemet. Az ingruhám ujja még rosszabb állapotba került: véletlenül tojást fröcsköltem rá a reggeli készítése közben, és a könyökénél is megperzseltem, amikor levettem a kenyeret a rácsról, hogy ne égjen meg.

– Akkor hát ezzel fogjuk kezdeni – közölte a Sárkány. – Hogy ne sérts vérig minden alkalommal a megjelenéseddel.

Becsuktam a számat, mert nem akartam szabadkozni. Ha ismét bocsánatot kérek a koszosságom miatt, egész életemben ezt fogom csinálni. Elég volt néhány nap a toronyban ahhoz, hogy felfogjam, mennyire rajong a szépségért. A könyvgyűjteményében sem volt két egyforma kötet: minden bőrkötés más színárnyalatban pompázott, aranycsatok és forgópántok csillogtak rajtuk, és apró drágakövek díszítették őket. Minden gyönyörű volt, amin csak elidőzhetett az ember tekintete, legyen az egy kicsi, fúvott üvegpohár a könyvtár ablakpárkányán, vagy a szobámban lévő festmény, és minden tárgy olyan helyre került, ahol semmi sem vonta el róla a figyelmet. Én voltam az égbekiáltó folt a nagy tökéletességen. De nem érdekelt. Nem éreztem úgy, hogy tartozom neki valamiféle szépséggel.

Türelmetlenül odaintett magához, mire óvatosan közelebb léptem. Megfogta a kezemet, és keresztbe rakta a mellem előtt – ujjaim az ellenkező oldali vállamat érték.

– Most mondd: vanasztalem!

Néma lázadással néztem vissza rá. Ez a szó is úgy csengett a fülemben, mint az előző varázsige. Éreztem, hogy ki akar törni a számból, és el akarja szívni az erőmet.

Amikor megragadta a vállamat, ujjai fájdalmasan belemartak a bőrömbe. Az ingruhámon keresztül éreztem forróságukat. – Lehet, hogy az ügyetlenséget el kell tűrnöm, de a gerinctelenséget nem fogom – jelentette ki. – Mondd ki!

Felidéztem, milyen volt kővé válni. Mit tehetne még velem? Remegve, nagyon halkan mondtam ki, mintha a suttogással valahogy elháríthatnám az erejét. – Vanasztalem.

Felduzzadt az erő a testemben, és szökőkútként áradt ki a számból, ahol pedig elhagyta a testemet, valami remegés kezdődött, és örvényszerűen gomolyogni kezdett körülöttem. Lerogytam a padlóra, és levegőért kapkodtam a különös, hatalmas, zizegő zöld és rozsdavörös selyemszoknyák tömkelegében. A derekam körül kavarogtak, a lábamra tapadtak, és lefelé húztak. A fejem íves fejdísz súlya alatt horgadt előre, és arany virágokkal telehintett csipkefátyol telepedett a hátamra. Eltompultan néztem a Sárkány csizmáját, a fémmel kivert bőr lábbelit: azon is egymást érték a kacskaringós fémfolyondárok.

– Hogy odavagy, pedig ez csak egy kurta ige! – jegyezte meg, mintha felingerelte volna a saját varázslata. – Most már legalább a külsőd elfogadható. Meglátjuk, ezek után képes vagy-e vigyázni magadra valamelyest. Holnap majd egy másikat próbálunk.

A csizmák megfordultak és elvonultak. A Sárkány leült a székébe, és feltehetőleg olvasásba merült. Nem tudtam biztosan. Kis idő elteltével négykézláb másztam ki a könyvtárból a gyönyörű ruhámban, és fel sem emeltem a fejem.

A következő hetek összemosódtak. Mindennap virradat előtt keltem, megvártam az ágyban, hogy kivilágosodjon, és azon törtem a fejem, hogyan szökhetnék meg. Minden reggel kudarcot vallottam, ezért bevittem a reggelit a könyvtárba, a Sárkány pedig újabb varázslatot bocsátott rám. Ha nem tudtam eléggé vigyázni a megjelenésemre – és általában így történt –, először a vanasztalemet használta rajtam, aztán egy másik igét. Egymás után tűntek el a házilag szőtt ruháim, és a kényelmetlen, elegáns ruhák kisebb hegyekbe gyűltek a szobámban. Olyan súlyosak voltak a brokáttól és a hímzéstől, hogy jóformán maguktól is megálltak, ha nem viseltem őket. Alig bírtam kibújni a sok szoknyából lefekvéskor, az alattuk lévő halcsontos fűző pedig kiszorította belőlem a szuszt.

Nem tudtam szabadulni a kínzó ködtől. Reggelenként összetörten másztam vissza a szobámba. A Sárkány feltehetőleg készített magának vacsorát, mert én nem csináltam semmit. Reggeltől estig az ágyamon hevertem, rendszerint csak akkortájt tudtam visszamenni a konyhába, hogy összeüssek valami egyszerű ételt, de inkább a saját éhségem vezérelt, mint az ő szükségletei.

A legrosszabb az érthetetlenség volt: miért használt fel engem ilyen módon? Esténként, mielőtt álomba merültem volna, elképzeltem a mesékből ismert legrosszabb fordulatokat, például ahogy a vámpírok és incubusok kiszívják a lányok életerejét, és rémületemben mindannyiszor megesküdtem rá, hogy reggel megszököm a toronyból. Ez persze sohasem sikerült. Csak az adott némi megnyugvást, hogy tudtam, nem én vagyok az első. Azt hajtogattam magamban, hogy az összes többi lánnyal is megtette ugyanezt, mégis túlélték. Ez sem volt túl vigasztaló gondolat, hiszen a tíz év egy örökkévalóságnak tűnt. Én azonban bármilyen gondolatba belekapaszkodtam, amely enyhíthette a szenvedésemet.

A varázsló sem segített. Bosszankodva fogadott, valahányszor beléptem a könyvtárba, még azokon a napokon is, amikor sikerült megóvnom magamat és a ruhámat. Mintha azért érkeztem volna, hogy zavarjam és félbeszakítsam a munkáját – holott ő kínzott és használt engem. Valahányszor befejezte a varázslatot, és lerogytam a padlóra, homlokráncolva pillantott le rám, és haszontalannak nevezett.

Egyik nap megpróbáltam távol maradni tőle. Arra gondoltam, hogy ha korán otthagyom neki az ételt, talán egész napra megfeledkezik rólam. Pirkadatkor felszolgáltam a reggelijét, majd sietve elbújtam a konyha egyik zugába. Pontban hétkor egy füstpamacsszerű jelenség gomolygott le a csigalépcsőn, olyasféle, amilyeneket néha az Orsó fölött is láttam a Rengeteg felé lebegni. Közelről nézve egy torz szappanbuborékra hasonlított, amely fodrozódva változtatta az alakját, és jóformán láthatatlan volt, amíg valami fény meg nem csillant irizáló felszínén. A pamacs bement a sarkokba, majd előbukkant, és amikor megtalált, makacsul lebegett a térdem fölött. Összekucorodva néztem fel rá, és a saját arcom kísértetszerű körvonalait vettem észre benne. Lassan kihámoztam magam a kuporgásból, és követtem a pamacsot a könyvtárba, ahol a Sárkány félrerakta a könyvét, és dühösen rám nézett.

– Bármennyire is szeretném elkerülni, hogy a legkisebb varázslat hatására is kimerült angolnaként vergődj a tornyomban – kezdte –, azt már megtapasztalhattuk, mi történik, ha rád bízok mindent. Mutasd, ma mennyire vagy lompos!

Aznap nagy kínnal próbáltam tisztán tartani a ruhámat, hogy legalább az első varázslatot elkerülhessem. Csupán a reggeli készítése közben fröccsent rám egy-két folt és nyomódott rám egy zsíros csík. A szennyeződéseknél próbáltam összefogni a ruhámat. A Sárkány még a szokásosnál is töményebb undorral nézett rám, és a tekintetét követve észrevettem, hogy a konyha elrejtett zugaiban bujkálva sikerült összeszednem egy nagy pókhálót – valószínűleg az egyetlen pókhálót az egész toronyban –, amely úgy lógott a szoknyám hátuljáról, akár egy vékony, szakadt fátyol.

– Vanasztalem – ismételtem a varázslóval együtt, és tompa belenyugvással figyeltem, ahogy egy túláradóan gyönyörűséges, narancsszínű és sárga selymekből készült ruha suhant fel a padlóról a testem köré, akár az őszi sétányon végigkavargó levelek. Zihálva tántorodtam meg, a varázsló pedig visszaült a helyére.

– Nos akkor… – folytatta. Tornyot épített könyvekből az asztalra, és a karja lendítésével felborította őket. – Rakd rendbe így: darendetal.

Az asztal felé intett. – Darendetal – motyogtam együtt vele, a varázsige szinte fojtogatott. Megremegtek a széthullott könyvek, majd egymás után felemelkedtek, és a helyükre pördültek, mint holmi túlvilági, drágakövekkel kirakott madarak, vörös, sárga, kék és barna köntösben.

Ezúttal nem rogytam össze, csak mindkét kezemmel az asztalba kapaszkodtam, és ránehezedtem. A Sárkány homlokát ráncolva nézte a könyvek tornyát. – Miféle sületlenség ez? – förmedt rám. – Ebben nincs semmi rend… nézd!

Ránéztem a könyvekre. Takarosan egymásra rendeződtek, és a hasonló színek kerültek egymás mellé.

– Színek? – kérdezte emelt hangon. – Színek szerint? Te… – Olyan mérges volt rám, mintha én tehettem volna róla. Lehet, hogy valami törés keletkezett a mágiájában, amikor elszívta az erőmet a varázslathoz? – Tudod mit? Azonnal hordd el magad! – vicsorgott rám, én pedig titkon örömmel teljesítettem a parancsot: boldog voltam, hogy valamiképpen sikerült belerondítanom a varázslatába.

Félúton meg kellett állnom a lépcsőn, hogy kifújjam magam, és hirtelen ráébredtem, hogy nem is mászom. Ezúttal is fáradt voltam, de nem telepedett rám semmiféle köd. További pihenők nélkül sikerült feljutnom a toronyszobába, és bár azonnal lerogytam az ágyra, majd a fél napot átaludtam, nem éreztem magam többé üres toknak.

A következő hetekben egyre ritkábban tapasztaltam meg a ködöt, mintha a gyakorlástól megerősödtem volna, és könnyebben elviseltem a Sárkány varázslatait. Egyre kevésbé ijedtem meg a vele való találkozástól, még ha nem is örültem neki; egyszerűen egy fárasztó rituálé lett belőle, mint amikor edényeket kell sikálni hideg vízben. Javult az alvásom, és lassan a kedélyem is. Minden nappal egyre jobban éreztem magam, és egyre dühösebb is lettem.

Egyedül nem tudtam felvenni a nevetséges báli ruhákat, akárhogy próbáltam. Nem értem el a hátsó gombokat és fűzőket. A levetkőzésnél is gyakran eltéptem néhány cérnát, és összegyűrtem a szoknyákat. Ezért inkább minden este odadobtam őket a ruharakás tetejére, és inkább felvettem egyet az egyszerűek közül. Próbáltam megőrizni a tisztaságukat és az épségüket. Pár naponta azonban a Sárkány megelégelte a hanyagságomat, és erőszakkal átöltöztetett. Egy nap az utolsó házi szövésű ruhát is kivettem a ládából.

Úgy tartottam a kezemben a közönséges, festetlen gyapjúdarabot, mintha egy kötél volna, amelybe kapaszkodhatok, aztán a dacnak engedve az ágyamon hagytam, és belepréseltem magam egy zöld-rozsdabarna ruhába.

Mivel nem tudtam begombolni hátul, inkább levettem a hosszú fátylat a fejdíszről, kétszer körbetekertem a derekamon, és csomót kötöttem rá. Éppen csak arra volt jó, hogy ne csússzon le rólam. Levonultam a konyhába. Ezúttal nem is próbáltam megóvni magam a szennyeződésektől. Sértett makrancossággal vittem fel a tálcát a könyvtárba, a ruhámon tojás-, szalonnazsír- és teafoltok éktelenkedtek, a hajam gubancos volt, mint valami tébolyult nemesasszonynak, aki egy bálról szökött ki a vadonba.

Így persze nem húzhattam sokáig. Amint dúlva-fúlva kimondtam vele együtt a vanasztalem szót, megragadott a mágiája, lerázta rólam a foltokat, visszaszorított a fűzőkbe, visszatekerte a hajamat a fejem tetejére, és megint olyanná változtatott, mint egy baba, amellyel kis hercegnők szoktak játszani.

Mégis boldogabb voltam ezen a reggelen, mint hetek óta bármikor, és innentől fogva lázadni kezdtem. Azt akartam, hogy keserű csalódottság öntse el, valahányszor rám néz, és minden hitetlen és bosszús pillantása jutalom volt számomra. – Hogy tudsz így bánni magaddal? – kérdezte szinte ámulva azon a napon, amikor fejemen egy nagy adag rizspudinggal sétáltam be hozzá. Véletlenül levertem a könyökömmel egy kanalat, és a rizspuding a levegőbe repült. Vörös lekvár folyt végig a gyönyörű, krémszínű selyemruhámon.

Az utolsó házilag szőtt ruhát a ládában tartottam. Minden nap, miután befejeztem a szolgálatot, felmentem a szobámba, kihámoztam magam a báli ruhából, kiszedtem a hajamból a hálókat és a fejdíszeket, a földre szórtam az ékköves hajtűket, azután felvettem a puha, kopott letniket és a házi szövésű köpenyt, amelyet kézzel mostam. Ezután visszamentem a konyhába, sütöttem magamnak kenyeret, és mialatt sült, a meleg tűzhely mellett pihentem, mit sem törődve a ruhámra tapadó hamu- és lisztfoltokkal.

Ahogy visszanyertem az erőmet, hogy újra elfogott az unalom. Ezúttal meg sem fordult a fejemben, hogy könyvet csenjek a könyvtárból, hanem kerestem egy tűt, és varrni kezdtem, bármennyire is utáltam. Amíg minden reggel kiszipolyozott a varázsló, hogy újabb ruhákat teremtsen elő, akár szét is téphettem őket, hogy valami hasznosabb dolgot készítsek belőlük: lepedőket, vagy akár zsebkendőket.

A varrókészlet sokáig érintetlenül hevert a láda alján a szobámban. A saját ruháimon kívül semmit sem kellett megjavítani a kastélyban, és egészen eddig a pontig előszeretettel hagytam őket tépetten. Amikor viszont kinyitottam a dobozt, csak egy papírdarabot találtam benne, rajta széndarabbal rótt írást. Ugyanaz a jóakaró hagyta nekem, aki a konyhában lévő könyvbe is tanácsokat írt.

Félsz? Ne tedd! Nem fog hozzád nyúlni. Csak azt akarja, hogy tetszetős legyél. Neki nem fog eszébe jutni, hogy bármit is adjon neked, de te magadhoz vehetsz egy szép ruhát az egyik vendégszobából, és átalakíthatod. Ha magához hívat, énekelj neki, vagy mesélj egy történetet. Szereti a társaságot, de csak bizonyos mértékig. Vidd be neki az ételt, egyébiránt kerüld. Így semmi többet nem fog várni tőled.

Mennyi szenvedéstől megkíméltem volna magam, ha már az első napon kinyitom a varródobozt, és megtalálom benne a levelet! Ott álltam a papírral a kezemben, és remegve idéztem fel, hogyan támasztotta alá a mágia mély hangjával a dadogásomat, hogyan húzta ki belőlem az igéket és az erőt, és hogyan burkolt selyembe és bársonyba. Tévedtem. Ilyet még soha egyetlen nőért sem tett.

3. FEJEZET

Egész éjjel álmatlanul hánykolódtam az ágyamban, és megint elkeseredtem. Pusztán attól nem lett egyszerűbb kijutni a toronyból, hogy egyre jobban akartam. Másnap reggel lementem a nagykapuhoz, és végre megpróbáltam megemelni a hatalmas keresztpántot, akármilyen hamvába holt ötletnek tűnt. Persze hajszálnyit sem emelkedett fel.

Odalent a kamrában magamhoz vettem egy hosszú nyelű lábast, és emelőként használva felfeszítettem a szemétgödröt eltakaró nagy fedelet. Lenéztem. Tűz égett a legmélyén; arra sem menekülhettem. Nehézkesen visszatoltam a fedelet a helyére, aztán végigtapogattam a falakat a tenyeremmel, és benyúltam minden sötét sarokba, valamilyen nyílást vagy kijáratot keresve. De ha volt is ilyen, nem bukkantam rá. Aztán a reggel fényei lecsurogtak a lépcsőn a hátam mögött. Lehetett akármilyen arany fény, elhúztam a számat. El kellett készítenem a reggelit és felvinnem a tálcát a végzetemnek.

Ahogy kiraktam az ételeket, a tojással teli tányért, a pirítóst, a befőtteket, újra és újra körbenéztem a helyiségben, és többször is megakadt a szemem a hosszú, acélosan fénylő henteskésen, amelynek markolata felém nyújtózott a késtartóból. Hús szeletelésére használtam, tudtam, milyen fürge. A szüleim minden évben felneveltek egy malacot. Segítettem a vágásnál és darabolásnál, tartottam a vödröt a disznó vérének, ám egy ember leszúrása egészen más lett volna, szinte elképzelhetetlen. Ezért inkább el sem képzeltem. Csak leraktam a kést a tálcára, és felmentem a lépcsőn.

Amikor a könyvtárba értem, a Sárkány az ablakkal szemben állt, és a válla egészen megfeszült a haragtól. Olajozott mozdulatokkal raktam ki az ételeket az asztalra, egyiket a másik után, míg végül semmi sem maradt nálam, csak a tálca és a kés. A ruhámat zabkása és tojás szennyezte be. Tudtam, mit fog mondani a következő pillanatban.

– Fejezd be – szólalt meg –, és menj fel!

– Tessék? – kérdeztem értetlenül. A kés még a szalvéta alatt lapult, és csak körülötte forogtak a gondolataim. Beletelt egy kis időbe, mire rájöttem, hogy haladékot kaptam.

– Hirtelen meg is süketültél? – csattant fel. – Hagyd azokat a tányérokat, és hordd el magad! Maradj a szobádban, amíg nem hívlak.

Foltos és gyűrött volt a ruhám, csupa gubancos szalag, ám a varázsló pillantásra sem méltatott. Felkaptam a tálcát, és kirohantam a helyiségből. Nem kellett több biztatás. Szaladtam felfelé a lépcsőn, és úgy éreztem, mintha repülnék, a sarkamat lehúzó szörnyű súlytól megszabadulva. Bementem a szobámba, becsuktam az ajtót, és letéptem magamról a finom selymet, hogy felöltsem helyette az egyszerű, szövött ruhát. Lerogytam az ágyra, és olyan megkönnyebbüléssel öleltem át magam, mint egy korbácsolástól megmenekült gyerek.

Aztán észrevettem a padlóra dobott tálcát, és a rajta villogó kést. Miféle őrültség szállt meg, hogy egyáltalán eszembe jutott ilyesmi? Ő volt az uram és parancsolóm. Ha valami szörnyű véletlen folytán mégis sikerült volna megölnöm, bizonyára halálra ítélnének érte, és nem kizárt, hogy a szüleimet is. A gyilkosság semmitől sem ment meg. Akkor akár ki is ugorhatok az ablakon.

Szánalmas lelkiállapotban oda is fordultam az ablakhoz, de ekkor észrevettem, mit nézett a Sárkány olyan felháborodottan. Az út felől jókora porfelhő közeledett a torony felé. Nem egyszerű kordé volt, hanem előkelő hintó, mintha egy ház gördült volna a kerekeken, jó pár csatakos ló után kötve, és két lovas is haladt a kocsis előtt. Mindnyájan szürkébe és világoszöldbe öltöztek. Még több, hasonlóan öltözött lovas követte őket.

A hintó a kapu előtt állt meg. Zöld címer tűnt fel a tetején, sokfejű szörnyet ábrázolt. A csatlósok és az őrök leszálltak lovaikról, és kötelességtudóan végezték feladataikat. Jókora sürgés-forgás támadt. Csak akkor rebbentek szét, amikor a kapu hatalmas szárnyai kinyíltak – azok a szárnyak, amelyeket én megmozdítani sem tudtam. A nyakamat nyújtogatva próbáltam lenézni a kapura, és a Sárkányt láttam kilépni a küszöbre, egymagában.

A hintó belsejéből egy férfi lépett ki meggörnyedve: magas volt, széles vállú, s hosszú, üde zöld köpenyt viselt. Átugrotta a lába elé készített lépcsőt, egyik kezével átvette a kardot, amelyet egyik szolgája fektetett a tenyerére, sietve a kapuhoz sétált az emberei között, és közben habozás nélkül felcsatolta övére a fegyvert.

– A hintót még a kiméránál is jobban utálom – mondta a Sárkánynak, és olyan tisztán beszélt, hogy még én is jól hallottam minden szavát az ablakból, mert jócskán túlharsogta a lovak prüszkölését és patadobogását. – Egy egész hétig bezárva ebbe a dobozba! Miért nem tudsz egyszer feljönni a palotába?

– Kérem, bocsásson meg, felség – felelte a Sárkány ridegen. – Nagyon lefoglalnak a teendőim.

Annyira kihajoltam fülelés közben, hogy egy véletlen rossz mozdulat folytán könnyedén kieshettem volna. Megfeledkeztem minden nyűgömről és félelmemről. Polnia királyának két fia volt, akik közül Zigmund koronaherceget tartották a megbízhatóan éles eszű trónörökösnek. Kitűnő nevelést kapott, és valamelyik északi birodalom hercegnőjét vette feleségül, amivel egy csapásra szövetségest és kikötőt is szerzett a királyságnak. Azóta már az örökösödést is biztosították egy fiúgyermekkel, és a biztonság kedvéért egy lánnyal is. Állítólag helytartóként is elsőrangú munkát végzett, így mindenki nyugodt lehetett a trón jövőjét illetően. Zigmund nem zavart túl sok vizet.

A hintón érkező Marek herceg már sokkal jobban érdekelte az embereket. Legalább egy tucat történetet hallottam arról, hogyan ölte meg a vandaluszi hüdrát. A históriák különböztek, de mindről azt állították, hogy a legkisebb részletekig igaz. Ezenkívül végzett legalább három, négy vagy kilenc óriással a legutóbbi, Roszia elleni háborúban. Egyszer kivágtatott, hogy lekaszaboljon egy valódi sárkányt, de később kiderült, hogy unatkozó parasztok egy csoportja találta ki a mesét a sárkánytámadásról. Elrejtették valahová a birkákat, így próbáltak kibújni az adófizetési kötelezettség alól. A herceg még csak nem is végeztette ki őket, inkább megbüntette a földesurat, amiért túl magas adókat szabott ki.

A herceg a varázslóval együtt bement a toronyba, a kapu pedig bezárult mögöttük. A kísérők letáboroztak a bejárat előtti mezőn. Visszafordultam a szobámba, és csak róttam a köröket. Végül kimentem, és leosontam a lépcsőn, hátha elcsípek valamit a beszélgetésükből. A könyvtárból érkeztek a hangok. Csak minden ötödik szót hallottam, de hamar kiderült számomra, hogy a Roszia elleni háborúkról és a Rengetegről folyik a tanácskozás.

Nem próbáltam minden erőmmel hallgatózni, mivel nem is nagyon érdekelt, mit mondanak. Sokkal izgalmasabbnak tartottam a menekülésre nyíló váratlan alkalmat. Akármit is tett velem a Sárkány – amivel elszívta az életerőmet –, azzal kétségkívül ellenszegült a király törvényeinek. Azt parancsolta, hogy húzódjak meg, maradjak távol; de mi van, ha nemcsak a zilált megjelenésem miatt mondta ezt, amelyet egy varázsigével könnyen rendezni lehetett, hanem azért is, mert nem akarta, hogy a herceg leleplezze sötét üzelmeit? Mi volna, ha a herceg lába elé vetném magam, ő elvinne innen, és…

– Elég legyen! – harsant Marek herceg hangja, kettévágva gondolataim folyamát. A korábbiaknál élesebben hallatszott a mondat, talán időközben közelebb jött az ajtóhoz. Fortyogott benne az indulat. – Te, az apám és Zigmund csak birkamódra bégettek… nem, elég volt! Én nem fogom annyiban hagyni.

Gyorsan feliramodtam a lépcsőn, olyan nesztelenül surranva mezítláb, amennyire csak tudtam. A vendégszobák a harmadik szinten voltak, a könyvtár és az én szobám szintje között. Leültem a lépcső tetején, és addig hallgattam a csizmáik dobogását, amíg el nem halt. Nem voltam biztos benne, hogy van bátorságom nyíltan szembeszállni a Sárkánnyal. Ha rajtakap, hogy a herceg szobájának ajtaján kopogtatok, biztosan szörnyű büntetés vár rám. De már így is szörnyű volt a sorsom mellette. Biztos voltam benne, hogy Kasja kihasználná az alkalmat. Ha itt volna, odamenne a szobához, kinyitná az ajtót, letérdelne a herceg elé, és könyörögne, hogy szabadítsa ki a toronyból, méghozzá nem úgy, mint egy bőgő kisgyerek, hanem mint a mesék kecses hősnői.

Visszamentem a szobámba, és gyakoroltam a jelenetet. Halkan mormoltam a szavakat, egészen napnyugtáig. Amikor már sötét volt és későre járt, dübörgő szívvel lopóztam lefelé. Még mindig féltem. Először leosontam a könyvtárhoz, és megnéztem, ég-e valami fény ott, esetleg a laboratóriumban. A Sárkány nem volt ébren. A harmadik szinten halvány derengés szűrődött ki az első vendégszoba alól, a Sárkány szobája felől azonban nem látszott semmi. Az ajtó beleveszett a folyosó végében uralkodó homályba. Mégis sokáig haboztam a pihenőn állva – aztán inkább a konyhába siettem le.

Bebeszéltem magamnak, hogy éhes vagyok. Ettem pár falat kenyeret és sajtot, hogy megerősítsem magam, és közben remegve álltam a tűz előtt. Végül felsurrantam a lépcsőn – egészen a tetejéig, a szobámba.

Nem tudtam elképzelni, hogy a herceg szobája előtt térdelek, és méltóságteljesen esdeklek. Nem Kasja voltam, nem volt bennem semmi magasztos. Biztosan sírva fakadnék, és holdkórosnak tűnnék, a herceg pedig kidobna, vagy ami még rosszabb, szólna a Sárkánynak, hogy büntessen meg annak rendje és módja szerint. Miért hinne nekem? Egy parasztlánynak házi szövésű ruhában, a varázsló tornyának alantas szolgálójának, aki éjnek évadján azzal a képtelen históriával kelti fel, hogy a nagy mágus vég nélkül kínozza?

Csüggedten mentem vissza a szobámba, de azonmód megtorpantam. Marek herceg a helyiség közepén állt, és a völgyről készült festményt tanulmányozta. Leszedte róla a zsákvásznat, amellyel beborítottam. Megfordult, és bizonytalanul nézett rám.

– Uram… felség! – nyögtem ki félszívvel. Annyira halkan mondhattam, hogy alighanem semmit sem hallott belőle, csak valami elmosódott motyogást.

Nem sokat törődött vele. – Nos, ezúttal nem a szokásos kirívó szépséget választotta. – Két lépéssel átszelte a szobát. A jelenlétében még kisebbnek látszott a helyiség. Ujjait az állam alá tette, és arcomat hol az egyik, hol a másik oldalra fordítva alaposan szemrevételezett. Meghökkenve néztem fel rá. Furcsa, szinte letaglózó volt ilyen közel lenni hozzá. Magasabb volt nálam, széles és erős, hiszen jóformán a páncéljában élt. Megnyerő volt az arca, akárcsak egy királyi képmásé, simára borotválta az állát, és frissen mosakodott. Aranyszőke haja a nyakánál besötétült és begöndörödött a víztől. – De talán van valami különleges képességed, ami kárpótolja ezért a hiányosságért, ugye, szívecském? Eszerint szokott válogatni, nem igaz?

Nem hangzott kegyetlenül, amit mondott, csak incselkedett velem, és cinkos mosoly ült ki az arcára. Nem is sértődtem meg, csak megszédültem a rám irányuló figyelmétől, mintha kérés nélkül máris megmentett volna. Aztán elnevette magát, megcsókolt, és határozottan a szoknyám után nyúlt.

Megrándultam, mint egy hal, amely ki próbál ugrani a hálóból, és küzdeni kezdtem ellene. Mint amikor a torony kapuját feszegettem, most is kudarcra voltam ítélve. A herceg szinte észre sem vette a küszködésemet. Megint felnevetett, és megcsókolta a nyakamat. – Ne aggódj, nem tilthatja meg – mondta, mintha ez volna az ellenkezésem oka. – Mégiscsak az apám alattvalója, akármilyen nagy uraságként tetszeleg is itt a hátországban.

Nem lelhette sok örömét a leigázásomban. Még mindig néma voltam a döbbenettől, és a zavarodottságtól egyre gyengébben küzdöttem ellene. Ő nem tehet ilyet, gondoltam magamban, Marek herceg, a hős, nem érezhet gerjedelmet egy közönséges parasztlány iránt. Nem sikoltoztam, nem könyörögtem, és biztos voltam benne, hogy semmiféle ellenkezésre nem számít. Feltételeztem, hogy a nemesi házak szemérmetlen és nagyravágyó mosogatólányai önként is szívesen bemásznak az ágyába, ezért keresnie sem kell hálótársat magának. Ami azt illeti, magam is hajlandó lettem volna rá, ha nyíltan megkér, és elég időt ad hozzá, hogy túllendüljek a meglepettségemen, és válaszolhassak. Inkább az ösztöneim bírtak tiltakozásra, mint az ellenérzéseim.

De a herceg sokkal erősebb volt nálam. Csak ekkor kezdtem igazán félni, és már semmi mást nem akartam, csak kiszabadulni. Eltoltam magamtól a kezét, és fulladozva könyörgőre fogtam: – Herceg, én nem… kérlek, várj! – Nem számított ellenállásra, de nem különösebben hatotta meg, amikor észrevette. Csak türelmetlenné vált.

– Jól van, jól van, semmi gond – mondta, mintha egy megbokrosodott ló lennék, akit be akar fogni és le akar nyugtatni. Lenyomta a karjaimat két oldalra. Egyszerű ruhámat masnira kötött, széles selyemöv szorította össze a derekán. Már ki is bontotta, és nekilátott felhúzogatni a szoknyáimat.

Próbáltam visszanyomni a szoknyákat, és ellökni magamtól a herceget, de nem is reménykedhettem szabadulásban. Könnyedén lefogott. Amikor a saját övéhez nyúlt, kétségbeesésemben gondolkodás nélkül nyögtem ki: – Vanasztalem.

Remegve hullámzott ki belőlem az erő. Kéregként összevarrt gyöngyök és bálnaszilák zárultak össze a tenyere alatt. Elkapta rólam a kezét, és amikor bársonyszoknyák egész függönye omlott le közöttünk, hátralépett. Miközben ő döbbenten meredt rám, én remegve támaszkodtam a falnak, és levegő után kapkodtam.

Ezek után egészen másként szólt hozzám, számomra érthetetlen töltettel a hangjában: – Boszorkány vagy!

Gyanakvó állatként, kavargó fejjel hátráltam el tőle. Nem kaptam rendesen levegőt. A ruha megmentett, ám a merevítők úgy szorítottak, és a szoknyák olyan súllyal húztak le, mintha többé nem is akarnának lejönni rólam. A herceg ezúttal lassabban közeledett felém, és kitárt karral így szólt: – Hallgass ide… – Nekem azonban nem állt szándékomban rá hallgatni. Felkaptam a fésülködőasztalomon heverő reggelistálcát, és vadul a fejéhez vágtam. A széle hangosan nekicsattant a koponyájának, mire oldalra tántorodott. Két kézzel megragadtam a tálcát, és vakon, elkeseredve újra meg újra lesújtottam vele.

Még mindig a tálcával hadonásztam, amikor kitárult az ajtó, és belépett a Sárkány. Káprázatos, hosszú köpenyt viselt hálóinge fölött. Felbőszülten nézett befelé. Tett egy lépést a szobában, majd a szemét meresztve megállt. Én is megálltam, zihálva, még mindig a fejem fölé emelt tálcával. A herceg térdre rogyott előttem. Kusza csíkokban folyt a vér az arcán, homlokát vörös sebhelyek csúfították el. Becsukódott a szeme. Eszméletlenül, nagyot puffanva bukott a padlóra előttem.

A Sárkány az első döbbenetén túljutva rám nézett, és azt kérdezte: – Mit műveltél már megint, te tyúkeszű?

Ketten együtt felhúztuk a herceget a keskeny ágyra. Az arca már elkékült a sok véraláfutástól. A padlón heverő tálca több helyen is behorpadt a feje keménységétől. – Lenyűgöző – szűrte a varázsló a foga között, és szemügyre vette az ájult férfit. A herceg szeme furcsán, tompa fénnyel meredt előre, amikor felhúzta a szemhéját, a végtagjai pedig bénán hullottak az ágyra, majd ernyedten ingázva lógtak lefelé.

Csak álltam és néztem, pihegve próbáltam levegőt kapni a fűzőben. Kétségbeesett dühöm átadta a helyét a csupasz rémületnek. Akármilyen furcsa volt, nem is annyira attól féltem, ami velem történhet ezek után, hanem a herceg életéért aggódtam. A fejemben még mindig a legendák káprázatos hőse volt, de ez a kép összekeveredett az imént engem tapogató szörnyeteggel. – Nem… ugye nem…?

– Ha nem akarsz embert ölni, ne vágd fejbe sokszor egymás után egy nehéz tárggyal! – csattant fel a Sárkány. – Menj le a laborba, és hozd fel a sárga elixírt a hátsó polcról. Áttetsző üvegben van. Nem a vöröset, nem a lilát! És ha lehetséges, ne törd össze a lépcsőn felfelé jövet, hacsak nem akarod meggyőzni a királyt arról, hogy az erényed többet ér a fia életénél!