DULAI PÉTER

Amiért halál járt

Szerző: Dulai Péter

Borítóterv: Szabó Imola Julianna

Borító: Müller Péter

Szakmai lektor: Dr. habil. Kovács Tamás PhD egyetemi docens

Szerkesztő: Tóth Tibor

© Dulai Péter

© CSER Kiadó, Budapest, 2023

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-743-5

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Tördelés: Müller Péter

Tartalom

A szakmai lektor előszava

A szerkesztő előszava

Pedig hasznos munkása lenne a demokráciának

A szakmai lektor előszava

Dulai Péter már régóta kutatja a magyarországi emberölések történetét, számos cikket, tudományos közleményt és egy könyvet (Gyilkosság a panel tetején. Cser Kiadó, 2021) is szentelt ennek a nehéz témának. Az egyes esetek természetesen sok szempontból vizsgálhatóak: az áldozatokéból éppúgy, mint a társadalmi, szociológiai körülményekéből, vagy akár eljárás- és büntetőjogi szempontból is.

Jelen könyvében olyan eseteket vett górcső alá, amelyekben az elkövetőket végül halálra ítélték. A kedves olvasó 19 nagyon nehéz történetet ismerhet meg. Az ügyek 1957–1988 között történtek, a kádári Magyarországon. Olyan korban, amikor sok minden politikai kérdés volt, és olyan országban, ahol elméletileg egységes és boldog társadalom volt (vagy kellett volna lennie). Mindezekkel szemben azonban a magyar társadalom ekkor is erősen töredezett, sokféle módon polarizált volt. Bár papíron teljes volt a foglalkoztatottság – mi több: létezett a „közveszélyes munkakerülés” mint bűncselekmény –, mégis történtek súlyos, vagyon- és/vagy életellenes bűncselekmények. Vagyis a gyakran felbukkanó, nosztalgikus gondolat, ami szerint „régen minden jobb volt” és „bezzeg régen nem történtek ilyenek” egyszerűen nem igaz.

A szerző által kiválasztott és remek stílusban megírt történetek önmagukban megállják a helyüket, s habár nincs közöttük kapcsolat, mégis sokat elárulnak a korról, az emberi pszichéről és jellemről, nemkülönben a Kádár-kori rendőrségről és jogszolgáltatásról.

A 19 kiválasztott eset egyben 19 emberölésért elítélt ember élettörténete is. Ők azok, akik különböző okokból a bűn útjára léptek, és elkövették a legsúlyosabbat: elvették egy embertársuk életét. A szerző nem ítélkezik, nem mond véleményt – „csak” megírja az eseteket, és elemzi azokat. A könyv megkerülhetetlen kérdése, hogy vajon a halálbüntetés jogos és elfogadható büntetés volt-e a 20. század második felében. A szerző ez esetben sem foglal állást, hanem egyrészt ránk bízza, hogy kialakítsuk a saját véleményünket, másrészt – és ezzel nyilván valamelyest befolyásolja az olvasót – a könyv utolsó, 20. fejezete a halálbüntetés kérdéskörét tárgyaló interjú.

Dulai Péter könyve nem könnyű, de elgondolkodtató és kérdéseket generáló olvasmány.

Budapest, 2023.

Dr. habil. Kovács Tamás PhD
egyetemi docens

A szerkesztő előszava

A halálbüntetés egyike azoknak a témáknak, amelyek tökéletesen alkalmasak arra, hogy bármilyen társaságban parázsló, szenvedélyes vitává változtassák az esetleg már lanyhuló beszélgetést. Az eldöntendő alapkérdés (első megközelítésben legalábbis) egyszerűnek és laikusok számára is megválaszolhatónak tűnik: jogában áll-e az államnak elvenni valaki életét? Ha az erre adott válasz az „igen”, jöhetnek a kiegészítendő kérdések: milyen jogi, lélektani, tárgyi és személyi előfeltételekkel, milyen módon és eszközökkel stb. Ha az alapválasz a „nem”, minden további pontosítás és finomítás szükségtelen. A halálbüntetést ellenzők kategorikus véleménye szerint a legalapvetőbb emberi jog az élethez való jog, s ettől senki, semmilyen okból és semmiféle körülmények között, senki által nem fosztható meg jogszerűen. Leegyszerűsítve: e tábor szerint a halálbüntetés kiszabásával és végrehajtásával az állam maga is gyilkossá válik.

Jelen kötet 19 olyan köztörvényes bűnügyet mutat be, amelyek végső lezárásában a kötél játszotta a főszerepet. Az előzményektől a nyomozáson át a bizonyítási procedúráig 19 olyan gyilkossági esetet ismerhetünk meg, amelyek elkövetőire a Kádár-korszak bírái kimondták a lehető legsúlyosabb ítéletet, s ezt végre is hajtották. A tizenkilenc bűnügy húsz kivégzést jelentett, mert az egyik gyilkosság miatt két embert is felakasztottak. Ez az 1957-es Tolna megyei eset nemcsak emiatt lóg ki a sorból, de a további következtetések és kérdések izgalmát meghagyom az olvasónak.

A szerző nem tűzte ki célul, hogy a halálbüntetés kérdésében igazságot szolgáltasson, és egyik vagy másik oldalnak igazat adjon. Megmarad krónikásnak, és nem ítélkezik. Dulai Péter már az előző könyvében (Gyilkosság a panel tetején, Cser Kiadó, 2021) bebizonyította, hogy otthonosan mozog a dokumentarista, objektivitásra törekvő tényfeltárások műfajában. Nem lehetett egyszerű húsz kivégzésről, illetve az akasztófáig vezető életutakról indulat és érzékelhető részrehajlás nélkül írni, de Dulai Péternek ismét sikerült. Hogy ő maga hogyan vélekedik a halálbüntetésről, majd a könyvbemutatókon talán kiderül. Mindenesetre a kötet egyik fejezete („Még egyszer a halálbüntetésről”) két elismert jogtudós szakvéleményét is ismerteti: egyikük a pro, másikuk a kontra érveket összegzi. Az olvasótól függ, hogy ezek elolvasása után melyiket érzi inkább a magáénak.

Talán hatásvadászatnak tűnik, de vállalom ennek kockázatát, és felelősségem teljes tudatában arra kérem az olvasót, hogy képzeljen oda a könyv borítójára egy 18-as karikát. Igen, jól értik: inkább nagykorúaknak ajánlom.

Tóth Tibor

1.

Pedig hasznos munkása lenne a demokráciának

„Kiküldött bíró megállapítja, hogy a meghívottak megjelentek és intézkedik, hogy a halálraítéltet vezessék elő. (…) Ezután a kiküldött bíró megállapítja, hogy a büntetés végrehajtásának nincs akadálya és elítéltet a halálbüntetés végrehajtása végett átadja 5 óra 5 perckor a bakónak. A bakó 5 óra 6 perckor jelenti, hogy az ítéletet végrehajtotta. Dr. Koháry József és Dr. Bede Antal orvosszakértők közlik, hogy a halál 5 óra 17 perckor következett be. A kivégzett holtteste 5 óra 47 perckor újabb orvosi vizsgálat után a bitófáról levétetett. Jegyzőkönyv lezárattatott.” (1957. április 17.)

Megyétől és évtizedtől függően, minimális stilisztikai különbségekkel így nézett ki egy kivégzési jegyzőkönyv a Kádár-korszakban. A korabeli sajtó által „bicskás, bestiális gyilkos” vagy „várpalotai ámokfutó” néven emlegetett Gész István, Veszprém megye utolsó, köztörvényes bűncselekményért kivégzett elítéltje nemcsak kronológiailag első ebben a könyvben, hanem ő volt a legfiatalabb is. A nemesvámosi férfi nem töltötte még be a 24. életévét, amikor 1957. május 3-án felakasztották a Veszprém Megyei Börtön udvarán.

„A Veszprém megyei dolgozók még jól emlékeznek Gész István nemesvámosi lakos szörnyű bűncselekményeire, melyeket november végén és december elején követett el. Az újság erről több ízben közölt részletes tájékoztatást. Az elvetemült gyilkos bűnlajstromán rengeteg súlyos bűn szerepel. Gész István, aki lopásért, verekedésért több ízben büntetve volt, katonai szolgálatának letöltése után, november utolsó napjaiban útba vette Várpalotát. Itt züllött, csavargó életet folytatott, s a bűncselekmények hosszú sorozatát követte el”, írta nem éppen visszafogott stílusban a Középdunántúli Napló az elítélt kivégzése után. Ezután sorra vették a bűncselekményeket, amelyeket Gész közvetlenül az 1956-os forradalmi események után, vagyis igen kaotikus időszakban követett el.

A problémás családból származó Gész István a tényállás alapján pár hét alatt valóban szabályos ámokfutást vitt véghez. A jogerős ítélet szerint 1956. november 23-án, az „akkor még laza közállapot” idején kirabolt két ittas személyt Várpalota és Pét között egy műúton. Ennek az volt a közvetlen előzménye, hogy egy munkatársa állítólag ellopta a megtakarított pénzét, 8670 forintot.[1] A lopásért már háromszor is elítélt Gész katonai szolgálata alatt a tatabányai szénbányában dolgozott. November 21-én – amikor leszerelték – felvette a kétévnyi katonabányászi munkáért járó bérét. Állítása szerint ebből a pénzből szeretett volna új életet kezdeni. Aznap este szobatársával a várpalotai munkásszálláson borozgattak, aztán a pénzt a párnája alá tette, és lefeküdt. Reggelre a pénz és a szobatárs is eltűnt, mire Gész feljelentést tett a helyi rendőrségen, de mivel sem a tettes, sem az újrakezdésre szánt összeg nem került elő, azt a döntést hozta, hogy saját kezébe veszi az ügyet. Úgy tervezte „kárpótolni” magát, hogy ha tőle loptak, ő is lopni fog másoktól. A lopás egyébként sem állt tőle távol, hiszen korábban is követett már el vagyon elleni bűncselekményeket. 23-án, mielőtt hazautazott volna Nemesvámosra a nagyanyjához, benézett egy várpalotai büfébe, ahol kiszúrt két férfit. Amikor rájött, hogy ő és a két ismeretlen egyfelé mennek, előresietett, beállt egy fa mögé, és várt. Ekkor már este volt, a sötétben jól el tudott rejtőzni. A sajtóban „békésen hazafelé haladó dolgozókként” említett, de a valóságban ittasan dülöngélő Gaál Lászlót és Nagy Józsefet orosz szavak kiáltozásával (sztoj, davaj, igyi szuda) beparancsolta az erdőbe, és egy pisztolyt utánzó fadarabbal fenyegetőzve kipakoltatta velük az értékeiket. A magát szovjet katonának kiadó támadó terve bevált, mert több száz forintot zsákmányolt, mielőtt a két férfi más-más irányba el tudott menekülni.

Pár nappal leszerelése után már az inotai alumíniumkohó-üzemben dolgozott mint segédmunkás. Arról még mindig nem tett le, hogy valahogyan visszaszerezze az ellopott pénzét, de rendőrségi vonalon továbbra sem történt előrelépés. December 9-én a közeli Inota felé gyalogolt, amikor a várpalotai sportpályánál észrevett két embert, akik még a pár héttel korábbi áldozatainál is ittasabbnak tűntek. Bertalan János és Balogh Sándor, a várpalotai tanácselnök vadászni voltak, és ők is Inotára próbáltak eljutni. Ekkor már minden bizonnyal nem volt náluk fegyver. Bertalan annyira részeg volt, hogy Balogh karonfogva igyekezett az úton tartani társát. Gész ekkor ugyanazzal a forgatókönyvvel próbálkozott, mint november 23-án. Előrement, bevárta a két férfit, és a magával hozott késsel hadonászva állta el az útjukat. „Magyarszki, sztrájk, davaj, roboti!”, kiabálta. Balogh Sándor megpróbálta a támadó értésére adni, hogy rossz emberbe kötött bele, hiszen ő Várpalota tanácselnöke. Azt is mondta, hogy vasárnap van, munkaszüneti nap, és nem sztrájk. Erre már a járni is alig tudó Bertalan is bekapcsolódott. „Roboti, az anyád picsája, hétfőn van roboti”, vágta oda Gésznek, aztán meg is lökte az ismeretlen útonállót. A kölcsönös lökdösődésnek az lett a vége, hogy Balogh és Bertalan is elesett. Gész ekkor arcon szúrta Baloghot, aki megpróbált elmenekülni, de támadója utolérte, és újból fejbe szúrta. A tanácselnök csak a véletlennek köszönhette, hogy életben maradt. A támadó ezután visszasietett az útszéli árokban fekvő Bertalanhoz, és többször megszúrta. A férfi elvérzett. István az áldozat zsebeit kiforgatta, de csak a karóráját tudta elvinni, mint értéket. Az órát később 150 forintért eladta, az árát pedig elkártyázta.

Gész István ezután nem sokkal arrébb ellopott egy biciklit, és hazament a munkásszállásra, ahol lemosta magáról a vért, majd lefeküdt aludni. Másnap délután kiment az inotai erőmű bejáratához, ahol órákkal később észrevett egy ötvenes éveiben járó asszonyt. Utánafutott, és nyomozónak adva ki magát, megpróbálta felelősségre vonni, amiért a nő ilyen későn kint járkál. Végigtapogatta Zsédely Gyulánét, hogy nincs-e nála fegyver, elvette a személyi igazolványát, aztán azzal a hazugsággal kísérte be az erdőbe, hogy ott egy hadnagy vár rájuk. Az volt a terve, hogy kirabolja és megerőszakolja az asszonyt. Zsédelyné ellenállt, mire Gész ököllel úgy arcon ütötte, hogy a nő elesett, majd közölte vele, hogy ha hangoskodik, három oroszt fog odahozni. Áldozatát megerőszakolta, de mielőtt ki is rabolta volna, valami zajt hallva a bokrok közé menekült. Ezzel kapcsolatban a bíróságon azt mondta, nem volt szándéka elvenni az asszony pénzét, és erőszak sem történt, mert a szexet nem csak ő akarta.

Gész István a következő nap, december 11-én folytatta. Megismerkedett egy Halasi János nevű inotai férfivel, akit megkért, hogy a biciklijét hadd tehesse be az udvarukba. (Ez az a kerékpár volt, amit előző nap lopott.) Némiképp talán magyarázatra szorulna, hogy Halasi miért engedett be a lakásukba valakit, akit elmondása alapján akkor látott először, de így történt. Amikor Halasi lánya pénzt kért az apjától, Gész látta, hogy több százas is van a férfi zsebében. Pálinkáztak, aztán a családfő elindult, hogy megkeresse a fiát, mire István utánament. Útvonalát kifigyelve egy szénaboglya mögé rejtőzött, és amikor Halasi odaért, leütötte, majd többször megszúrta. Bár ekkor sötét volt, a sértett rögtön felismerte támadóját. Az életéért folyó küzdelemben addig vergődött, amíg egy lejtőn legurulva egy disznóól előterében állt meg. Sérülései életveszélyesek voltak, de végül túlélte a támadást. Gész körülbelül ezer forintot zsákmányolt áldozatától.

Három nappal utolsó támadása után, 1957. december 14-én sikerült kézre keríteni. Hogy pontosan miként, arról nincs információ, de mivel a szénaboglyánál megtámadott Halasi János felismerte, elképzelhető, hogy ő adott megfelelő személyleírást. Az sem világos, pontosan milyen terhelő információk alapján gyanúsították meg a többi bűncselekménnyel, de a részben beismerő vallomásának és a tömeges tanúkihallgatásoknak biztosan nagy szerepük volt. A rendőrség alig több mint két hét alatt befejezte a nyomozást. A Veszprém Megyei Ügyészség a vádirat összeállításával egy időben mérlegelte, hogy a kétszeres gyilkossággal (hogy miért kétszeres, azt a későbbiekben megmagyarázom), négyrendbeli szándékos emberölés kísérletével, kétrendbeli rablással és erőszakos nemi közösüléssel vádolt fiatal férfit a megyei bíróság hatáskörébe utalja-e, vagy gyorsított eljárással vonja felelősségre. Miközben a vád képviseletét a Veszprém Megyei Ügyészség látta el, a bűnügyben végül a Győr Megyei Bíróság külön tanácsa gyorsított büntetőeljárás során Veszprémben tartott tárgyalást. A megyei lap beszámolója szerint helyi szenzációnak számító nyilvános tárgyalás három napon át tartott: „Elfoglalja helyét a különtanács, a vád és védelem képviselői. Fegyőrök vezetik be a huszonhárom éves gyilkost. Az adatok felvétele máskor különben érdektelen része a per lefolyásának, ez alkalommal azonban mindenki feszülten figyel. (…) A lejtőn nem volt megállása Gésznek. Az apróbb-nagyobb bűncselekmények egyenesen íveltek a rablással párosult gyilkosságokig – ezt már a vádirat ismertetése során állapíthatjuk meg. A bíróság elnöke felteszi az első kérdést:

– Bűnösnek érzi magát?

Gész olyan arckifejezést próbál elárulni, mintha nem is tudná, miért ül most a vádlottak padján.

– Bűnösnek… de mégse… csak részben – olvadoznak a szavai, az ártatlan bárányt próbálja alakítani, s valami olyannal oldja meg, hogy szurkált ugyan, de nem akart ölni, csupán védte magát.”

A megyei bíróság osztotta az orvosszakértők megállapítását, miszerint a vádlott „szellemileg és erkölcsileg csökkent értékű egyén, amely állapota szabad elhatározási képességét kisebb fokban befolyásolta”, mint ahogyan azt is elfogadta, hogy Gész István sem a bűncselekményei elkövetésekor, sem azóta nem szenvedett elmebetegségben vagy öntudatzavarban, így büntethető. A dr. Németh Ferenc vezette tanács 1957. február 23-án hozott ítéletében egyrendbeli gyilkosság bűntettében, kétrendbeli gyilkosság bűntettének kísérletében, háromrendbeli rablás bűntettében és háromrendbeli rablás bűntettének kísérletében mondta ki bűnösnek a vádlottat, és ezért összbüntetésül halára ítélte. Az ún. Dobai-féle gyilkosságban, egy gyilkossági kísérletben, valamint még egy rablás bűntettében bizonyíték hiányában azonban felmentette Gész Istvánt.

1956. december 2-án, vagyis akkoriban, amikor István a környéken elkövette a bűncselekményeit, megöltek egy özvegyasszonyt a Veszprémhez közeli Nemesvámos községben. Ebben a késeléses ügyben már előzetes letartóztatásba helyezték Dobai Jánost, a megölt asszony fiát, amikor felmerült a közben már több bűncselekménnyel gyanúsított Gész István neve. A nemesvámosi gyilkosság bizonyítása során azonban újabb fordulat állt elő. Az idős Dobainé meggyilkolásánál és két fiának, a gyilkossággal korábban gyanúsított Jánosnak és Gábornak a súlyos megsebesítésénél a támadón és a sértetteken kívül senki nem volt jelen. Az életben maradt két Dobait megidézte a bíróság, azonban ők nem ismerték fel, hogy Gész és az anyjuk gyilkosa, mindkettőjük megsebesítője ugyanaz a személy lenne. A tett elkövetésekor sötét volt a szobában, János és Gábor pedig annyira részegek voltak, hogy nem tudták a bíróság előtt megnyugtatóan bizonyítani, hogy Gész lenne a gyilkos. (Dobai Gábor egyébként gyerekkora óta ismerte Istvánt, így az ittassága mértékétől függetlenül is furcsa lett volna, ha nem ismeri fel.) Ezért a bíróság ennek a gyilkosságnak és a kétrendbeli emberölési kísérletnek a vádja alól felmentette.

Gész a bűnösségét beismerte, miközben az ő szempontjából érthető módon, de összevissza, sokszor logikátlanul védekezett. Az egyik ügyben azt adta elő, hogy áldozatai kötöttek bele, ő csak védekezett, másszor az anyagi haszonszerzést tagadta, ám a bíróság csak a Dobai-ügyben ítélte meg úgy, hogy igazat mond. Ezt a gyilkosságot ugyanis következetesen tagadta, a bizonyítékok pedig korántsem voltak megnyugtatóak. Ráadásul, amikor ezzel az üggyel kapcsolatban kihallgatták, nyugodtan és magabiztosan viselkedett, márpedig ez a többi esetben, amikor „sírt, keze remegett, száját félig nyitva tartva révetegen ült”, nem volt rá jellemző.

A tényállásban kitértek a vádlott hányattatott gyermekkorára is. Apja gyári munkás volt, anyja pedig István kétéves korában meghalt. Az apa újból megnősült, de nem törődött a gyerekével, akit ezért a nagyanyja gondozott. Két osztályt végzett, írni-olvasni csak alig tudott. Először a nagyszülő és a nagynénje által művelt néhány hold földön dolgozott, aztán segédmunkásként próbált megélni. Enyhítő körülményként ezeket az előéletre vonatkozó körülményeket lehetett értékelni. Ezekhez adódott hozzá, hogy közvetlenül az első támadása előtt ellopták két évi bányászkeresetét.

A vádlott és védője enyhítésért, míg dr. Bene László ügyész a részbeni felmentés miatt fellebbezett, de utóbbi ezt aztán a fellebbezési tárgyaláson visszavonta. „Képzett vájár vagyok. Börtönbüntetésre ítélésem esetén a Demokráciának, fiatal koromra tekintettel, mint rab dolgozó hasznos munkása leszek. A börtön szigora és fegyelme az ifjú évek felelőtlenségén átsegít úgy, hogy meglett koromban szabadulva és megtörve hasznos tagja lehetek a dolgozók társadalmának”, indokolta a Győri Megyei Bíróságnak Gész és védője, hogy miért lenne érdemes börtönbüntetésre változtatni az ítéletet.

A különtanács a fellebbezések után rögtön összeült. Az ügyész nem tartotta kegyelemre méltónak Istvánt, aki több olyan bűncselekményt követett el, amelyekre a törvény külön-külön is halálbüntetést ír elő. Indoklása szerint az is súlyosította a vádlott cselekményeit, hogy azokat „olyan időben követte el, amikor a köznyugalom és a közbiztonság zavart volt, s a vádlott ezt cselekményeivel még jobban fokozta”. A megyei bíróság tagjai – vagyis az elsőfokú ítéletet korábban meghozó tanács elnöke és a két ülnök – azonban egyhangúlag kegyelemre méltónak tartották a rablógyilkost, mert meg voltak győződve róla, hogy a fiatal férfi „megjavítható”. Ebben a meggyőződésükben nagy szerepet játszott az, amit a zokogó Gész az utolsó szó jogán mondott: „Inkább engem szúrtak volna meg, mint hogy megszúrtam azt, akinek felesége és családja van. Nem volt nekem arra szükségem, hogy bántalmazzam őket. Mardos a lelkiismeret. Ők is ittasok voltak, én is ittam nagyobb mennyiséget, és mikor elkövettem a bűncselekményt, nem tudtam magamat tartani. Várpalotán sokszor dolgoztunk vasárnap is, hogy legyen elegendő szén. Jutalmat is sokszor kaptam.”

A vádlotti fellebbezések miatt a büntetőügy a Legfelsőbb Bíróságon folytatódott, de a dr. Buday Ferenc vezette tanács elutasította az enyhítésre irányuló fellebbezéseket. Az indoklásban kiemelték, hogy azt sem lehet figyelmen kívül hagyni, hogy a vádlott a bűncselekmények elkövetésekor azt a látszatot próbálta kelteni, mintha szovjet katona volna, és ez „alkalmat adott arra, hogy a szovjet katonákat, mint gyilkosokat bélyegezzék meg”.

A Legfelsőbb Bíróság az elsőfokon eljáró bíróság ítéletét helybenhagyta, és hiába folyamodott kegyelemért az elítélt, az Elnöki Tanács nem találta arra érdemesnek. „A megrögzött bűnös, a kegyetlen gyilkos, aki minden félelem és lelkiismeret-furdalás nélkül öldöste le áldozatait, az ítélet végrehajtása előtt gyáva, nyüszítő kuvaszhoz hasonlított, sírt, jajgatott. De nem volt kegyelem a rablógyilkosnak: a »híres« Gész István bűnöző nyakára hurok csavarodott a veszprémi börtönudvarban felállított bitófán”, zárta a fejezet elején már említett cikkét a Középdunántúli Napló. A minden más, akkoriban létező hazai sajtótermékhez hasonlóan pártvezérlésű megyei lap ekkor valamiért még mindig Gész számlájára írta a Dobai-féle ügyet, a felmentés ellenére egyszerűen tényként kezelték, hogy azt a gyilkosságot is ő követte el. (Hogy ennek a büntetőügynek aztán mi lett a vége, megoldatlan maradt-e vagy sem, arról nincs információm.)

A Nemzeti Emlékezet Bizottsága által közzétett 1945-től 1988. július 14-ig tartó időszakban (hogy miért ez az utóbbi dátum, arról majd a kötet utolsó fejezetében lesz szó) a hazai bíróságok jogerős ítélete alapján kivégzetteket tartalmazó listáján több mint ezerkétszáz név szerepel. A halálos ítéletek kilencven százalékát az 1945 és 1961 közötti tizenhét évben hajtották végre. A Rákosi-diktatúra legsötétebb időszakában, 1950–1952-ben, és a kádári megtorlás „csúcsra járatásának” idején, 1957–1959 között egyaránt mintegy háromszáz embert akasztottak fel.[2] Ebben a hat évben tehát majdnem ugyanannyi embert végeztek ki, mint a többi harmincnyolcban összesen. Ebben a korszakban az államellenes (politikai), a háborús és a népellenes bűntettek vádjával elítéltek voltak döntő többségben. Kutatásomat nehezítette, hogy nem egy szabadságharcost és politikai ellenállót ítéltek halálra köztörvényes vádak alapján. Ugyan Gész István bűnügye is ebben a zavaros és ellentmondásos időszakban történt, de az iratok tanulmányozása után igen nagy bizonyossággal kijelenthető, hogy az elítélt az volt, aki, azt és azért tette, amiért elítélték, és a háttérben húzódó politikai szál maximum annyit jelent, hogy ilyen kiemelt tárgyi súlyú köztörvényes bűncselekmények elkövetőjével példát kellett statuálni akkor, amikor a közbiztonság egyébként is gyenge lábakon állt. Kijelenthető azonban, hogy ezekért a bűncselekményekért Gész István tíz vagy húsz évvel később is halálbüntetést kapott volna.

Dr. Kahler Frigyes nyugalmazott bíró korábban a Történelmi Tényfeltáró Bizottság elnökeként több kutatást végzett az 1956-os forradalom megtorlásával kapcsolatos jogalkotási és ítélkezési gyakorlat tárgykörében. Amikor a Gész-ügyről kérdeztem, azt mondta, nem emlékszik arra, hogy ez a név kutatásai során bármikor is felmerült volna mint politikai elítélt. Kahler Frigyes – aki a kilencvenes években a Veszprém Megyei Bíróság bírója, majd a Veszprém Megyei Büntető Kollégium vezetője volt – megemlíti Hamusics János nevét is. Utóbbi volt Veszprém megye utolsó kivégzettje, de mivel nem emberölési ügyben, ráadásul koncepciós perben ítélték halálra és végezték ki 1967-ben, ebben a kötetben nem szerepel az ügye.

1  Akkor, amikor 1235 forint volt a havi átlagkereset, három forint egy kiló kenyér és egy liter tej.

2  Csak májusban Gész Istvánon kívül nyolc embert akasztottak fel országszerte.