Bob Mortimer: The Satsuma Complex

Copyright © Bob Mortimer, 2022

Hungarian Translation © Kéri Andrea, 2023

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Bob Mortimer: The Satsuma Complex

Gallery Books, an imprint of Simon & Schuster UK, Great Britain, 2022

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978 963 598 219 6 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Tegyi Timea

Korrektor: Boncz Éva, Ligeti Szilvia

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: krimi

Mavisnek

„Bocs, hogy ezt mondom, Papus, de jobban át kellett volna gondolnod, mielőtt belevágsz.”

ELSŐ RÉSZ

1

A nevem Gary. Harmincéves jogi asszisztens vagyok egy londoni ügyvédi irodánál. Egyedül élek egy egyszobás lakásban egy hatvanas évekbeli önkormányzati lakótelepen, Peckhamben. A lakásom mindössze ötperces sétára van a munkahelyemtől, és ez a tény rendkívül boldoggá tud tenni, amikor éppen kedvem tartja. Az átlagosnál is alacsonyabb vagyok, az orrom ellenben már-már komikusan nagy.

Ha véletlenül belém botlanál az utcán, valószínűleg a filléres szürke öltönyömet viselem fehér inggel és nyakkendővel (munkanapokon), vagy a barna kordbársony dzsekimet farmerrel és pólóval (szabadnapokon). Bár előbb vennéd észre az orromat, mint a ruhámat. A hajam ápolt és rendezett, hátul és oldalt rövidre nyírva, oldalsó választékkal és magasra tupírozva, hogy afféle pompadourfrizurát formázzon. Mandulavágású barna szememet nevezték már szomorúnak és barátságosnak is mindössze huszonnégy óra leforgása alatt. Senkinek titulálni engem igazságtalan lenne, de egy futó ismeretségnél több ritkaságszámba menne.

Az egyetlen igaz barátom Londonban az egyik lakótelepi szomszédom. A múlt héten sikerült egész jó kapcsolatba kerülnöm egy lánnyal, de ma reggel alaposan befürödtem, és pofára estem. Azt hittem, ő is kedvel, de kiderült, hogy nagyot tévedtem. Szerintem szerelmes voltam belé, vagyis biztos vagyok benne, és ha őszinte akarok lenni, még mindig az vagyok. Életemben először rendesen összetörték a szívemet.

Anyám mindig azt mondta, hogy elég jó képzelőerővel vagyok megáldva, és a javamra kellene fordítanom – hogy ne unatkozzam, és némi örömöt és célt vigyek az életembe. Olyasmit magyarázott, hogy ha képes vagy elképzelni valamit, ami még sosem történt meg veled, aztán pont abban a helyzetben találod magad, már felkészültebben tudsz szembenézni a dologgal. Jobban megbecsülöd, ugyanakkor könnyebben megbirkózol vele. Sajnos a képzelőerőm e pillanatban nem igazán válik a javamra, habár anya mentségére legyen mondva, máskor rendszerint igen.

Egyesek egész nap az okostelefonjukat bújják. Hát én nem. Én sok-sok éve ugyanazt az egyszerű Nokia telefont használom, és sosem pazaroltam az időmet a közösségi oldalakra meg hasonlókra. Nem látom értelmét, pont elég idegen van az életemben. Így ha kimozdulok, nem szegem le a fejem, és az elmém megtelik az engem körülvevő látvánnyal és hangzavarral: vitatkozó szomszédok (úgy sejtem, a mosógép szűrőjének cseréje okán), egy betört ablak (azt hiszem, egy felnőtt méretű létrával töketlenkedő gyerek zúzta be), elhagyatott autók sárvédőit borító rozsda (úgy hiszem, a kocsit egy megtébolyodott borkereskedő hagyta sorsára), egy tócsa iránt különös érdeklődést mutató kutyák (véleményem szerint a kutyákat Aktatáska Zaknek és Hosszúkás Paszternáknak hívják).

Ha ezek a látványosságok és gondolatok mégsem bizonyulnak elég serkentőnek, hagyom, hogy a képzeletem magasabb fokozatra kapcsoljon.

Amikor például munkába megyek, át kell vágnom a különböző bekötőutakon, amelyek a lakótelep alacsonyabb és magasabb háztömbjei között kanyarognak. Közvetlenül a lakótelep kijárata előtt van egy fél focipálya méretű füves játszótér. (Régebben volt ott egy libikóka is, de úgy hallottam, hogy eltávolították, mert valamelyik gyerek elég csúnyán betörte rajta az arcát. Nem sok kölyköt látni arrafelé, valószínűleg az egyre halmozódó kutyapiszok miatt. Most, hogy belegondolok, az egész telepen elég kevés gyerek kószál. Biztos ott vannak valahol, csak nem látod őket.)

Olykor, ahogy elhaladok a füves terület mellett, egy mókus hirtelen megmerevedik és a hátsó lábára ereszkedik, hogy alaposan szemügyre vehessen.

– Mi újság, haver? – suttogom magamnak. – A farkad elég hetykének tűnik. Kivételes nap a mai?

– Kösz, Gary – felelem a nevében. – Semmi különös, találkoztam ezzel a nővel, aki nagyon tetszik, és igyekszem jól kinézni. Te is kipróbálhatnád. Elég szarul festesz, ha nem haragszol, hogy ezt mondom.

– Csak pitét venni indultam. Ahhoz nem kell kiöltözni.

– És mi van akkor, ha találkozol egy gyönyörű hölggyel a cukrászdában, és azt kívánod, bárcsak több energiát fordítottál volna a külsődre…? Majd az eszedbe jutok, és azt mondod magadnak: Az a fiú aztán rendesen felkészült! Olyasmikre is gondolt, ami bennem még csak fel sem merült.

– Igen, ez is megtörténhet – felelem. – Kösz a tippet. Szóval, hol találkoztál ezzel a te új nőddel?

– Tudod, mit? Pontosan ott történt, ahol éppen szobrozol. Hozzád hasonlóan állt, mint a cövek, és a királyi postáról, egy tengerjáró luxushajóról vagy valami efféléről dalolászott. Nehéz volt megállapítani, mert elég szarul énekelt. De amikor belegondoltam, hogy tulajdonképpen mennyire csinos, teljesen lenyűgözött.

– Nos, boldognak tűnsz, és azt kell mondanom, nagyon megnyerőnek is.

– Ja, jól alakulnak a dolgaim, és a te kilátásaiddal kapcsolatban is jó érzésem van. Venned kellene egy fésűt, vagy legalább elgondolkodnod azon, hogy befektetsz valami ilyesmibe. Érzem a romantikát a levegőben.

– Lehet, hogy megteszem. Majd találkozunk.

Ruganyos léptekkel és egy új baráttal gazdagabban megyek tovább. A szerelem halovány eshetősége is képes reménnyel eltölteni.

Lefogadom, hogy rengetegen szoktak így ábrándozni és fantáziálgatni, hogy elüssék az időt, de nem hiszem, hogy tisztában lennének vele, mennyire elengedhetetlen ez ahhoz, hogy egy kis egyensúlyt és optimizmust csempésszünk az életünkbe. Nekem most elég nagy szükségem van rá, különösen, mert az életem első ránézésre egyenesen a szarral határos.

A kocsimban ülök, és úgy vezetek, mint egy elmeháborodott, hogy odaérjek a találkozómra egy John McCoy nevű fickóval. Már a gondolat is félelemmel és rettegéssel tölt el. Ez tényleg egy sorsdöntő út számomra, és csak túl akarok lenni a dolgon. Jelen pillanatban azonban a zebránál veszteglek egy alak miatt, aki kiborított egy nagy zacskó hagymát a gyalogátkelő közepén, és nem hajlandó lemondani róluk. Idegesen rádudálok, azután némán elmotyogok egy bocsánatkérést az embernek és minden egyes szétszóródott hagymadarabjának.

Hadd kezdjem a legelején!

2

Úgy tíz nappal ezelőtt meló után beültem egy italra egy Brendan nevű taggal. Már jó ideje próbálkozott nálam, én pedig kifogytam a kifogásokból. Egy magánnyomozó cégnek dolgozik, a Cityside Investigationsnek, akik annak az ügyvédi irodának a kliensei, ahol az elmúlt két évben gályáztam. Nem ismerem Brendant valami jól, de mindig váltunk pár szót, ha bejön az irodába papírokért, vagy azért, hogy flörtölhessen a titkárnőkkel. Úgy tíz évvel lehet idősebb nálam, vékony és alacsony fickó hullámos, oldalra fésült hajjal, ami afféle Tudor-stílust kölcsönöz neki. Legtöbbször zöld vagy szürke kordbársony dzsekit visel, bézs garbóval és sötétkék trapézfarmerrel, ami valamivel a barna, hegyes orrú cipője fölött végződik. Minden alkalommal fura zoknit visel, amit szándékosan látni hagy. Az arca jellegtelen, az orra kissé keskeny és éles, és az összhatás olyan, mintha egy életre kelt zabpelyhet látnék. Igen, elég „zabos” a megjelenése, amiről mindig a yorkshire-i zsoldosok jutnak az eszembe.

Brendan vicces figurának tartja magát, és valószínűleg az is, ha szereted a harsány fiúk társaságát. Megállás nélkül szövegel, és a nevetést arra használja, hogy nyomatékosítsa a mondandóját. Nem számít, hogy mondott-e vagy egyáltalán próbált-e közölni bármi mulatságosat, minden harmadik mondat után megereszt egy rötyögést vagy ciccegést. Láthatóan kevésbé érdekli mások mondandója. Gyakran merengek azon, mennyire jó érzés lehet abban a hitben élni, hogy a társaságod elbűvöli az embereket. Micsoda önbizalmat adhat. Mindig hajlandó vagyok végighallgatni a fecsegését, cserébe pedig azt hiszi, hogy kedvelem őt. Nem mondanám, hogy nem kedvelem, de ennél tovább azért nem mennék.

Mikor végeztem a melóval, írtam neki egy üzenetet, hogy hét körül a helyi kocsmában, a Grove Tavernben leszek Camberwellben. A bejáratnál egy cifra piros-fehér bicikli állt a falnak támasztva. Átfutott a fejemen, hogy egy betintázott zsonglőr lehet az épületben, aki akarva-akaratlanul a csillárokra dobálja a bábuit. Élvezettel nézném végig az efféle incidensek következményeit.

Amikor beléptem a kocsmába, láttam, hogy Brendan a bárpultnál ücsörög a telefonját lapozgatva. Ő nem vett észre engem. Elszórva ültek még néhányan a teremben, de túlnyomórészt csend és barátságos hangulat uralkodott odabent. A bárpult foglalja el a helyiség egyik oldalát, a szemközti falnál pedig ívelt bokszok sorakoznak bordó bársonykárpittal bevont padokkal és háttámlákkal. Egy kósza gondolat futott át ekkor a fejemen: a ‘bársony’ milyen remek név lenne egy pudingnak.

– Megkínálhatom egy pudinggal, uram?

– Igen, talán, mijük van?

– Csokoládé és narancs bársony, tejszínhabbal tálalva.

– Erre nem mondhatok nemet, barátom, nagyon puccosnak hangzik. Azt kérem.

Azután persze eszembe jutott, hogy engem mennyire hidegen hagy a puding, az elkészítéséről nem is beszélve, így ejtettem a gondolatot, mint egy használt buszjegyet.

Lehuppantam Brendan mellé, és azonnal beszélni kezdett.

– Rendben, Gary, mit hozhatok neked? A bár nyitva áll, csakúgy, mint a pénztárcám. Ha-ha-ha!

– Kérek egy korsó ipát, kösz.

– Ha-ha-ha! Csapos! Egy korsó ipát a nyálas haveromnak!

– Bocs, hogy késtem, Brendan, épp egy fickó vallomását vettem fel az irodában, és hirtelen szörnyen izzadni kezdett.

– Hűha, egy izzadós. Azok borzalmasak tudnak lenni… Ha-ha-ha!

– Ja, egyetértek. Először viszketni kezdett, tudod, mielőtt beindult volna nála a verejtékezés. Én meg akartam kérdezni, hogy jól van-e, de ha valaki viszket, az olyan személyes dolognak tűnik, amit nem illik felemlegetni, szóval…

A vállam fölött átnézegető tekintetéből megállapítottam, hogy kicsit sem érdekli a történetem. Az alapvető udvariasság bármiféle jele nélkül félbeszakított.

– Figyelj, Gary, semmi gond, őszintén szólva fel sem tűnt, hogy nem vagy itt, ha-ha-ha! Ide süss, lenne hozzád egy jogi kérdésem.

– Nos, igaz, hogy egy ügyvédi irodánál dolgozom, de…

– Nekem ennyi elég. Nem tanácsra van szükségem, csak az eszembe ötlött egy érdekes jogi feladvány, ha-ha-ha, szóval jól figyelj. Mit szólsz ehhez: ma reggel, ugye, egyedül kávéztam egy presszó teraszán a főutcán. Na most, a szomszédos asztalnál ült ez a pár, és eléggé nyugtalannak tűntek, kissé tisztázatlan helyzetűnek, ha úgy tetszik. Kiszagoltam, hogy biztosan a tilosban járnak. Tudod, viszonyuk van, vagy ilyesmi, ha-ha-ha! Szóval, hogy elüssem az időt, feléjük fordítottam a telefonomat, és elindítottam egy felvételt, tudod, csak a szórakozás kedvéért. Rögzítettem úgy húsz másodpercet, és visszajátszottam magamnak a vezeték nélküli fülhallgatómmal, ha-ha-ha! Tökéletesen lehetett hallani minden szavukat, valami olyasmiről hadováltak, hogy elmennek Dubajba egy puccos hamburgerért, de a háttérben szólt a zene, amit a kávézóban játszottak. Azt hiszem, hogy a Coldplay lehetett, vagy talán az Oasis, ki nem szarja le…

A gondolataim egy pillanatra elkalandoztak, és átnéztem Brendan válla fölött a bár vége felé. Egy csinos, sötét hajú nő – nálam alighanem pár évvel fiatalabb – ült ott egyedül. A telefonját bámulta, és valami szénsavas löttyöt iszogatott. Magamban elkönyveltem, hogy tetszik nekem, azután ismét Brendanre irányítottam a figyelmemet.

– Szóval, a kérdés, ami foglalkoztat, a következő: ha le kellene játszanom azt a videót – mint bizonyítékot – a bíróságon, akkor a bíróságnak vajon kellene jogdíjat fizetnie a Coldplaynek vagy az Oasisnek? Mi több, megtagadhatná bármelyik banda, hogy az engedélye nélkül lejátsszák a felvételt? Mit gondolsz, Gary?

– Öö, remek kérdés, de nem olyasmi, amiben segíthetek, Brendan. Szart se tudok a szerzői jogról. Én csak az átruházásokban, a végrendeletek előkészítésében, vallomások begyűjtésében, effélékben segédkezem.

Miközben beszéltem, ismét átpillantottam a bárpultra, és észrevettem, hogy a sötét hajú lány egyenesen felénk bámul, mialatt továbbra is a telefonját babrálta. – Kissé mogorva az arckifejezése – gondoltam magamban –, de talán érdeklődik irántam, vagy az iránt, amilyennek tettetem magam.

– Szóval, Brendan, mi újság veled mostanában? Van egy nagy halom nyomozási ügyed, amivel fenntarthatod magad?

– Á, nem igazán, ha-ha-ha! A főnök pár hete levett egy nagy melóról. Vissza a mókuskerékbe az iratok kézbesítéséhez, a családon belüli távolságtartási végzésekhez meg a tanúk beidézéséhez. Néha eladom az újságoknak azokat az infókat, amiket a helyi jardtól hallok. Elkezdtem az adósságbehajtást is. Elég jó vagyok benne. Gondolom, azért, mert alacsony vagyok, és nem tűnök fenyegetőnek, ha-ha-ha!

– Szerintem az orrod miatt.

– Hogy érted?

– Hát, olyan keskeny, hogy még valaki megvágja magát, ha megpróbál lefejelni.

– Így gondolod?

– Igen.

– Hát, ez baromság. Megiszod azt a sört, vagy nem, nagy orrú? Ha-ha-ha!

Felvettem a korsómat, és alaposan meghúztam. Sok évvel ezelőtt még gyűlöltem az első korty sör ízét, mostanra viszont képtelen vagyok élni nélküle. Így voltam a löncshússal és a kávéval is.

– Na és mi volt az a nagy meló, amin dolgoztál?

– Azt nem árulhatom el, haver, elég kényes téma.

– Ne szarozzál már! Gyerünk, csak egy kis ízelítőt! Gondolkodjunk csak…! Csalás történt egy gyógyszertárnál vagy egy kávézóláncnál?

– Nem, még a közelében sem jársz, ha-ha-ha!

– Két híresség válásáról volt szó, és a konditerem körül kellett szaglásznod, ahova a feleség virsliért járt?

– Nem, ide hallgass, nem mondhatom el neked, és őszintén szólva nem is akarod tudni. Már így is elég nagy szarba sodort engem. Az érintettek igazi szemétládák. Maradjunk ennyiben.

Az arckifejezéséből leolvashattam, hogy valóban ez jelentette a végét a beszélgetés ezen fejezetének, és feltűnt, hogy egyszer sem nevetett közben. Kicsit zaklatottnak és szétszórtnak tűnt. A korábbi pimaszságának nyoma sem maradt. Nem állt szándékomban számonkérni őt, és igazság szerint kicsit genyónak éreztem magam.

Gyorsan a focira tereltem a témát. Ő azonnal továbbterelte az irodámban dolgozó titkárnők magánéletére. Én az elektromos járművekre, ő pedig vissza a titkárnőkre. Aztán kimentem vécére.

Ahogy a kedvenc piszoárom előtt álltam, hirtelen szomorúság fogott el. Közel két éve éltem Londonban, és még mindig nem kötöttem igazán valamirevaló kapcsolatokat. A munkahelyemen csak a magam dolgával törődtem, meghúzódtam az irodámban, és nem barátkoztam a kollégáimmal. Semmi közös nem volt bennünk a ránk tukmált nagy halom munkát és az ügyfelekről vagy a bírósági személyzetről szóló munkahelyi pletykákat leszámítva. Ez a krimó – tudatosult bennem hirtelen – volt a társasági életem kezdete és vége.

A kocsma túlsó végében álló bárpult felől, ahol általában ülni szoktam, emberek zsivaja és játékautomata csilingelése hallatszott. Afféle törzsvendégnek számítok ott. A legtöbb estét ott töltöm, amikor a nagy képernyős tévén focit mutatnak. Mindig egy Nick nevű fickó és a haverja, Andy mellett ülök. Sosem invitáltak, hogy üljek melléjük, egyszerűen természetes volt, mivel a bárpult végénél álló három székről nyílik a legjobb kilátás a tévére. A társalgásaink általában a foci és a munkánk körül forognak. A meccsek végén legtöbbször azonnal felpattannak, és hazafelé veszik az irányt. Még azt sem tudom pontosan, hogy merrefelé laknak. Benyúltam a zsebembe, hogy ellenőrizzem a telefonomon, adnak-e meccset aznap, ám rá kellett döbbennem, hogy az irodában hagytam a mobilomat.

Ekkor a sötét hajú nő arca jelent meg a lelki szemeim előtt. Nagyon csinos lány. Egyetlen kapcsolatom sem volt, mióta Londonba költöztem. Egyszer elvittem az egyik titkárnőt az irodából curryzni, de hazafelé menet a taxiban mindkettőnkre annyira rájött az izzadás, hogy ott helyben felhagytam a tervemmel. Azóta elég óvatosan közelítünk egymás felé. Az egyetlen másik randim körülbelül egy éve történt, egy helyi kocsma éttermében. Oda beszéltem meg a találkát egy lánnyal, akivel egy internetes társkereső oldalon ismerkedtem össze. A profilján megfelelőnek tűnt, és az egymással váltott üzeneteink is kecsegtetőek voltak. Csakhogy amikor megjelent, kiderült, neki van a legnagyobb, legizmosabb karja, amit egy nőn valaha láttam. Általánosságban véve alacsonynak és vékonynak volt mondható, de a karját még a nehézsúlyú bokszolók is megirigyelték volna. Megszállottja volt a fogásnemek és a forgatónyomaték gondolatának, és vég nélkül dicsekedett a teljesítmény-tömeg arányával. Félóra múltán kimentem a mosdóba, és egy oldalajtón keresztül elmenekültem. Szerencsétlenségemre előre megjósolta ezt a lépésemet, és már várt rám, amikor kiléptem a járdára. Faszfejnek nevezett, azután feldobott egy ott parkoló Range Rover tetejére, mielőtt árnyékbokszolva elsétált az éjszakába. Az óta az este óta nem éreztem kísértést, hogy újra használjam a netes társkereső oldalakat.

Visszakecmeregtem a Brendanével szomszédos bárszékre. A nő már nem ült a bárnál, amitől egy röpke pillanatra elfogott a pánik, amíg észre nem vettem, hogy az egyik bársonykárpitozású bokszban ücsörög. Figyeltem, ahogy előhúzott egy könyvet a sárgásbarna bőr válltáskájából, és olvasni kezdett. Láthatóan azonnal beszippantották a betűk. Egyesekkel ellentétben engem nem hat meg túlzottan egy önmagában olvasgató lány látványa, nekem ez mindig kissé megjátszottnak, sőt, nyálasnak tűnt. Úgy értem, mi olyan nagy dolog a könyvekben? Ez is biztos futurisztikus hadi kacsákról szólt, vagy valami efféle baromságról. Fogyóban volt a nő itala. Hamarosan vissza kell jönnie a bárhoz. Ahogy ott ültem, Brendan a pultra dobta az olcsó műbőr aktatáskáját. A sárgarézzel lefújt csatokat babrálta, ahogy igyekezett lezárni.

– Szép kis aktatáskád van, Brendan. Elégedett vagy a teljesítményével?

– Mi? Ja, persze. A célnak megfelel.

Ismét idegesnek tűnt, remegett az ujja, ahogy próbált felülkerekedni a kapcsokon. Lopva vetettem egy pillantást a táska tartalmára, mielőtt becsukta volna. Volt ott egy Post-It jegyzettömb, egy telefontöltő, négy vagy öt, gumiszalaggal összefogott golyóstoll, egy mobil, egy fésű és egy kis méretű uborka.

– Minek a két telefon? Elég zűrös életed lehet.

– Á, nem igazán. Az egyik a munkához van, a másik pedig csak azok számára, akiknek megadtam a számomat. Tudod, olyan emberek, akikkel tényleg szívesen beszélek.

– Én melyiken vagyok rajta?

– A munkahelyin, azt hiszem, tudod, így elszámolhatom a melóval kapcsolatos költségként.

– Jól hangzik.

– Figyelj, Gary, sajnálom, de kaptam egy hívást, amíg a slozin voltál, és most rohannom kell. Nem tudom elodázni. Találkoznom kell ezzel a fickóval, az ügyfelünk.

Mélyen legbelül örültem ennek.

– Nagy kár, cimbora. De hát, a munka az munka. Megleszek. Biztosan megy majd este valami meccs a másik bárban. Megnézhetem a haverokkal.

– Igen, ez jól hangzik. Figyelj, Gary, kösz, hogy összefutottál velem egy italra. Ismételjük meg valamikor. Ne haragudj, amiért félbe kell szakítanom.

– Semmi gond, ne aggódj! – feleltem.

– Nézd, az megfelelne, ha jövő héten beugranék az irodádba, és elhoznám azokat az iratokat, amiket megőriztél a kedvemért?

– Persze, csak csörögj rám előtte, és leküldöm őket a recepcióra, hogy átvehesd.

– Remek. Hé, hadd adjam meg a magántelefonszámomat, azt mindig felveszem. Hívj fel, amikor csak akarsz, és igyunk egyet rendesen, hogy kárpótolhassalak a ma estéért.

Brendan lefirkantott egy számot az egyik Post-It cetlijére, és a kabátzsebembe süllyesztette. Hátba veregetett, és a kijárat felé vette az irányt. Egyszer sem nevetett, mióta visszatértem a mosdóból.

Örültem, hogy elment. Nagy megkönnyebbülés volt. Meggyőztem magam arról, hogy a sötét hajú nő talán érdeklődik irántam. Kértem egy újabb korsó sört, és megkérdeztem a csapost, hogy a másik bárban vetítenek-e ma este meccset. Nem tudta. Steaket és sült krumplit rendeltem a bár étlapjáról, és miközben ezzel foglalatoskodtam, a lány felállt a helyéről, és a bárpult közepéhez sétált, tőlem alig pár méterre, és kért magának egy fehérboros fröccsöt. Éreztem, ahogy remegni kezdek az idegtől, és azon kaptam magam, hogy a cipőjét bámulom. Gyönyörű bordó Doc Martens bakancs volt sötétkék fűzővel. Dupla masnira kötve. A masnik hurkai tökéletesen egyforma hosszúak és átmérőjűek voltak. Stílusos választás volt. Nem szeretem a magas sarkút viselő nőket, azok a cipők kínzónak és mesterkéltnek tűnnek. Ez a bakancs viszont jó kezdet volt. Elfordítottam a tekintetem, és belekortyoltam a sörömbe.

Miközben figyelte, ahogy az italát készítik, lehetőségem nyílt felmérni a külsejét, és ezzel együtt az esélyeimet, hogy valaha is mellette találjam magam. Apró termetű volt, úgy százhatvanhét centi lehetett. Világoskék Levi’s farmert és fekete garbót viselt. A keresztpántos táskája még mindig a csípőjén pihent. Sűrű, vállig érő haja volt, és a homlokát szögegyenes frufru vágta keresztbe. Nem láttam a szemét, de barnára tippeltem. Lehetett akár tanár vagy étteremvezető, de még az is előfordulhat, hogy a fazekassághoz volt valami köze. Még annál is csinosabbnak láttam, mint azt elsőre gondoltam. Esélyem sem volt.

Ahogy elhagyta a pultot, hogy visszatérjen a bokszába, természetellenes ívben az irányomba kanyarodott. Szándékos forduló volt, nem részeges. Lebámultam a sörömre.

– A barátod magadra hagyott, igaz? – kérdezte.

– Ja… öö… igen, itt hagyott. Jó kis hely – válaszoltam nem túl szerencsés mókusvigyorral.

– Rá se ránts, itt legalább jó helyen vagy.

Elmosolyodott, és visszasétált a székéhez. Viszonoznom kellene a kedvességét azzal, hogy odamegyek hozzá a bokszában? Már maga a gondolat is rettegéssel töltött el. Sosem voltam jó abban, hogy beszélgetést kezdeményezzek idegenekkel, különösen nem az ellenkező neműekkel. Gyorsan ki kellett találnom egy ideillő nyitómondatot. Azt tudtam, hogy nálam mi válna be, ha fel lennének cserélve a szerepek. Valami ilyesmi, hogy: „Az egyenes vagy az egyenetlen felületeket kedveled jobban?”, „Szeretnéd, hogy a Sports Direct friss húst is áruljon?”, vagy „Szükséged volt már valaha is arra, hogy érszorítót használj a munkahelyeden?”. Az efféle kérdésekre jól reagálnék az átlagon felüli képzelőerőm miatt. De ezzel nem mindenki van így, szóval jobb lesz biztosra menni. Kérdezhetném a cipőjéről, kifaggathatnám, hogy megfelelőnek találja-e. Vagy talán azt, hogy az italában lévő buborékok segítenek-e neki abban, hogy fiatalnak és érdekesnek érezze magát. Á, csessze meg, inkább egyszerűen leülök a közelébe, és átengedem neki a kezdeményezés lehetőségét.

Felmarkoltam a korsómat, és a félkör alakú bokszhoz ténferegtem, ahol üldögélt. A fülkében álló padok előtt két kis faasztal pihent, én pedig letettem a sörömet az üresen állóra. Felpillantott rám, ahogy helyet foglaltam, én pedig gyors mosolyt küldtem felé, majd félrenéztem. Úgy másfél méterre helyezkedtem el tőle, ami udvarias távolságnak tűnt egy idegennel szemben.

– A bárszékek túl kemények voltak a fenekednek? – tudakolta.

Úgy tettem, mintha meglepődnék – sőt, megdöbbennék –, hogy valaki más is ül ugyanabban a bokszban.

– Ó, helló! Bocs, elkalandoztam. Nem egészen értettem, mit is mondtál?

– Csak azt kérdeztem, hogy nyomni kezdték a fenekedet a bárszékek?

– Nem, egyáltalán nem. Ó, értem… nos, igen, egy kicsit…

– Egy kis akrilkényelemre vágytál…

– Úgy, úgy – feleltem, és megsimogattam a kárpitot a padon. – Én szeretem bársonynak nevezni. Attól puccosabban hangzik.

– Bársony. Nem hallottam, hogy bárki más így nevezte volna. Kicsit úgy hangzik, mint egy puding, nem? Mélyhűtött, de ízletes.

– Pontosan, fején találtad a szöget. Épp erre gondoltam korábban. Nemigen szeretem a pudingot, de egy csoki-narancs bársony kedvéért kivételt tennék.

Mindketten felnevettünk, ő nem túl meggyőzően, én pedig túlzottan harsányan. Kínos csend következett, én pedig kényszert éreztem magamban, hogy kitöltsem az üresjáratot.

– Szóval, a könyv, amit olvasol, kacsákról szól?

– Nem igazán olvasom, hogy őszinte legyek. Csak egy kellék, hogy az emberek ne akarjanak megközelíteni.

– Francba, bocs, őszintén szólva csak le kellett parkolnom a seggemet egy békésebb helyre. Máris befogom a számat.

– Nem, nem így értettem. Én szólítottalak meg, emlékszel? És igazság szerint örülök a beszélgetésnek. Én sem szeretem a pudingot.

Annyira meglepett a bátorítása, hogy visszakanyarodtam a kacsakérdéshez.

– Na és kacsákról szól a könyv?

– Nem, ez egy rendes könyv, szóval igazából nem szól semmiről. Kiváló segédeszköz viszont, elég komoly kinézetű borítója van.

Vastag, kemény kötésű könyv volt, és ahogy felém fordította, a címét is leolvashattam: A Szacuma-rejtély. A borító sötétkék volt, és a közepén egy hatalmas szacuma mandarin díszelgett, benne egy mókus sziluettjével. Elég szarul festett.

– Van egy mókus a borítón, szóval sosem tudhatod, lehet, hogy van néhány kacsa barátja – tódítottam.

– El akarod olvasni, hogy kiderítsd? – Letette a könyvet az asztalomra.

– Nem, köszi. Nem vagyok valami nagy olvasó, hogy őszinte legyek, és ha végül kiderülne, hogy egyetlen kacsa sincs benne, nem tudom, képes lennék-e elviselni a csalódást. – Visszatettem a könyvet az asztalára.

A csapos ebben a pillanatban érkezett meg a steakkel és a sült krumplival, amit a pultnál rendeltem. A tányéron feltűnő zsírbevonat éktelenkedett, és a kés és villa nyelének a végéről is hiányzott egy kis fadarabka. Átfutott az agyamon, hogy kérek egy új étkészletet, de nem akartam, hogy a lány bunkónak nézzen. Ez egy elég kockázatos lépés, ha azt akarod, hogy megkedveljenek.

– Elnézést, farkaséhes voltam. Nem ettem, mióta eljöttem a melóból. Nem bánod, ha nekilátok? – kérdeztem.

– Nem, dehogyis. Szeretem az olyan pasikat, akik élvezettel esznek. Olyan benyomást keltenek, hogy helyén van az eszük.

– Kérsz egy sült krumplit? Kettőt? Vegyél, amennyit szeretnél, tényleg, csak ne azt a hosszúkásat válaszd, aminek megégett a vége.

– Nem, köszi, nem kérek – felelte olyan arckifejezéssel, ami azt üzente, hogy nagyon is megkívánta az egyik krumplimat. Sietve bekaptam a hosszúkásat, mielőtt váratlanul lecsapott volna rá.

– Hé, az a fickó, akivel voltál, láttam, hogy becsúsztatott valamit a zsebedbe. Ő a drogdílered? – tudakolta.

– Nem, az egyetlen drog, amivel élek, az a pite és a Battenberg-sütemény. Csak megadta nekem a legexkluzívabb telefonszámát. Előléptetett a „munkahelyi ismerősök” közül a „családtagok és barátok” közé. Így most már három barátom van, bár csak az egyikük telefonszáma van meg.

– Gondolod, hogy gyakrabban hívod majd őt ez után az előléptetés után?

– Azt kétlem.

– Honnan ismered? Ő a szeretőd? Vagy talán a sofőröd és a szeretőd egy személyben?

– Nem, a sofőröm eltette láb alól a szeretőmet egy alapos, fejre mért ütéssel. Ki kellett rúgnom.

Nevetett, ami egy jelentős pillanatnak tűnt. A gyomromban rakoncátlankodó idegek felszívódtak, és egy nyikkanó szellentés kíséretében távoztak belőlem.

– De komolyan, honnan ismered? Nem olyan típusnak tűnt, mint aki illene hozzád.

– Nem ismerem olyan jól, igazság szerint. Ő csak olyasvalaki, akivel alkalmanként összefutok a munkám során. Ritkán látom az irodán kívül. Váratlanul le kellett lépnie, és tulajdonképpen örülök, hogy így alakult.

– Igen, én is.

Kedves volt tőle, hogy ezt mondta.

– Biztos, hogy nem kérsz egy sült krumplit? – kérdeztem.

– Biztos, különösen most, hogy az a nagy darab eltűnt.

Miközben a steakemet rágcsáltam, a társalgás lendülete elkerülhetetlenül lelassult. Nagyon is tudatában voltam ennek, és megkockáztattam valami személyeset, hogy visszatereljem a beszélgetést a korábbi medrébe.

– Láttalak a bárnál korábban, és azt gondoltam, hogy tanár lehetsz. Tudod, a könyvvel, a bakanccsal és a szénsavas itallal. Közel járok?

– Nem, kicsit sem.

– Találgathatok még egyet? Nem lenne baj?

– Csak tessék.

– Része a munkádnak a fazekasság? Tudod, csinálni, eladni, tanulmányozni, importálni. A fazekasiparban utazol?

– Miért gondolod ezt?

– Leginkább a frufru miatt. A szögletes frizurákat valahogy a művészekkel kapcsolom össze. Tudod, David Hockney, Phil Oakey, Jane Brurier, ráadásul a Doc Martens a művészeti spektrum kézművesebb vége felé tolja a dolgot.

– Ki a fene az a Jane Brurier?

– Fogalmam sincs, de idevágónak hangzik.

– És csak hogy tudd, kiskamaszkorom óta Doc Martenst hordok.

– Szeretem a bakancsot. Jól bírja a zoknit, és azt az üzenetet közvetíti, hogy komolyan veszed a dolgokat.

– Igen. És tudod, az ágyamat sem borítják plüssállatok.

– Az enyémet sem. Szóval, akkor mivel foglalkozol?

– Egy éttermet vezettem Brightonban.

– Rohadtul tudtam.

– De négy évvel ezelőtt otthagytam. Most otthonról dolgozom, és szarságokat árulok az eBayen.

– Kacsás szarságokat?

– Egyelőre nem, de ha divatba jönnek, akkor mindenképpen fontolóra veszem. Főleg vintage és dizájnerruhákat, múlt század közepi lámpákat és dísztárgyakat árulok, efféle holmikat. Jól eladható cuccokat. Elég jó szemem van a kelendő dolgokhoz.

– Milyen árat kaphatnál azért, amit most viselek?

Tetőtől talpig végigmért, szemügyre véve a sötétszürke öltönyt, amit pár éve vettem a Debenhamsben, a pamutban gazdag, fehér Marks & Spencer inget és a barna hasított bőr bokacsizmámat a Clarksból.

– Nyolc fontot – közölte.

Mindketten felnevettünk, főleg a köztünk alakuló dinamika miatt.

– Ez az első alkalom, hogy a kocsmának ebben a részében ülök – jelentettem be. – Csak akkor szoktam idejönni, ha focimeccs megy a tévében, és a másik pultnál nézem a haverokkal. Szereted a focit?

– Nem, de szeretem nézni a pasikat, miközben focit néznek. Egyszerre hozza ki belőlük a legjobbat és a legrosszabbat. Kisgyerekké változtatja őket, és ezt az oldalukat általában igyekeznek rejtegetni.

A semmiből tört rám a felismerés.

– Várj egy percet, mielőtt beléptem, feltűnt egy bicikli, amelyet a bejárat melletti oszlophoz láncoltak. Piros volt, fehér csíkokkal, mintha a Grincsé vagy a Hol van Waldó? balfácánjáé lenne. Lefogadom, hogy a tiéd, igaz?

– Igen, tényleg az. De mégis honnan tudtad?

– Jó a fantáziám – csak kérdezd anyámat –, és amint megpillantottam a biciklit, eltűnődtem, hogy kié lehet egy ilyen micsoda. Csakis egy zsonglőré vagy egy hozzád hasonló lányé. Ritkán tévedek az efféle dolgokban. Egyébként szép bringa. Elégedett vagy a teljesítményével?

– Igen, tökéletesen. Ma például csak kedvem támadt elmenni valahova, ahol nem ismerek senkit és engem sem ismer senki, szóval felpattantam a bicajra, és rátaláltam erre a helyre. És csak egy kilométerre lakom a Grange lakótelepen, szóval tényleg tökéletes.

Te vagy a tökéletes, akartam mondani, de természetesen nem tettem. Még néhány órán át beszélgettünk, és engem teljesen elvarázsolt minden szava. Beszéltem neki a munkámról, a kis lakásomról, és arról a napról, amikor apám szíjjal ugrott nekem, amiért megengedtem egy hajléktalannak, hogy a házunk garázsában húzza meg magát. Ő cserébe mesélt a tengerparti szállodáról, ahol felnőtt, és arról, hogy egy napon rajtakapta az apját, amint az egyik szobában egy vendéggel készült hancúrozni. Beszéltem neki arról az időről, amikor egy focimeccsen szabadrúgást végeztem, és a labda olyan gyönyörű röppályát írt le, hogy a bíró belefújt a sípjába, és ragaszkodott hozzá, hogy imaszünetet tartsunk. Ő elmesélte, hogy kamaszkorában az egyik barátjával felfújták a „KUSSOLJATOK MÁR!” feliratot a brightoni West Pier móló deszkáira. (Állítólag még mindig látszik az elszíneződés a fán, ahol nem tudták teljesen eltávolítani.) Meséltem neki az albérletem főbérlőjéről Manchesterben – ahol jogot tanultam –, aki mindig vasárnap este gyűjtötte be a lakbért, és ragaszkodott hozzá, hogy lejátsszak egy általam választott albumot, miközben ő az egyetlen székemen ülve hallgatta, és mogyorót evett. Egy szót sem szólt, csupán megköszönte, miután véget ért a zene. Ő pedig beszámolt arról az esetről, amikor szilveszter éjjelén elment moziba, hogy megnézze a Robin Hood Disney-verzióját. Ő volt az egyetlen ember az egész vetítésen, és a film felénél az egyik alkalmazott hozott neki egy ingyen hot dogot és kólát, és együttérzően megveregette a vállát. Azt mondta, az volt élete legjobb szilvesztere.

Miután végeztem a steakemmel és a hosszúkás krumplikkal, a mosdóba menet visszavitte az üres tányéromat a bárpulthoz. Ezt lenyűgözően meghatónak és kedvesnek találtam. Egyetlen pillantást sem vetett többé a könyvére, és végül sokkal inkább mellette ültem, semmint csupán a közelében. Úgy fél tizenegy körül megkérdeztem tőle, hogy szeretne-e egy utolsó italt. Nem tudtam, hogy elkérjem-e a számát, felajánljam-e, hogy hazakísérem, vagy egyszerűen elköszönjek, és reménykedjek benne, hogy egyszer újra találkozunk. Az újabb italok rendelése volt a legjobb módja, hogy elodázzam a döntésemet. Ő még egy habzóbort kért, így hát utat törtem magamnak a bárpult körül tobzódó tömegen át, és kikértem az italainkat.

Ám ahogy elfordultam a pulttól, hogy visszatérjek az asztalunkhoz a poharakkal, észrevettem, hogy többé már nem ül a székében. A könyve továbbra is az asztalon hevert, ezért azt feltételeztem, hogy kiment vécére. Öt perccel később még mindig nem tért vissza, ezért felmerült bennem, hogy talán kiment cigizni, így hát kimentem a bejárathoz, hogy ellenőrizzem. Nem volt ott, és a Waldó-biciklinek is nyoma veszett. Le voltam sújtva. Visszaballagtam a székemhez, és felhajtottam a sörömet, miközben újra meg újra átmentem az imént folytatott beszélgetéseinken. Vajon mit tehettem, amivel felzaklattam őt? Nem tudtam pontosan meghatározni egyetlen pillanatot vagy mondatot sem, ami kétséget ébreszthetett volna benne. Ugyanakkor talán nem is tettem vagy mondtam semmit, talán egyszerűen nem az ő súlycsoportjában játszom. Végül is ez volt a legelső megérzésem, és az embernek mindig komolyan kell vennie a megérzéseit. A könyvét azonban az asztalon hagyta, talán afféle búcsúajándékként? Kinyitva, lapjával lefelé hevert előttem. Felvettem, és láttam, hogy azon az oldalon bekarikázta a következő szavakat: „Talán a kacsák ismerték a barlang titkát.” A lap tetejére pedig ezt írta: „Nem fogsz csalódni. Ha!” Bedobtam a könyvet az aktatáskámba, és elhagytam a kocsmát.

Hazafelé menet eleredt az eső, és a járda palacsintatészta-illatot árasztott magából. Egyszerre éreztem magam lehangoltnak és felvillanyozottnak. Találkoztam ezzel a fantasztikus lánnyal, és teljesen feldobott ez a fejlemény, mégis itt voltam, semmivel sem előrébb, és magányosan poroszkáltam a szánalmas kis lakásom felé. Ahogy beértem a lakótelepre, megálltam a játszótérnél, hogy megnézzem, ott van-e még a bozontos farkú haverom. Nem láttam őt, de hallottam, ahogy valami kaparászik a levelek között az egyik hatalmas bükkfa törzse mögött. Rövidke csevejt folytattam a sötétséggel.

– Oké, Gary. Megint egyedül vagy, haver? – kérdeztem a rejtőzködő barátom nevében.

– Igen, nagyon úgy fest. Bár találkoztam egy csajjal, és nagyon tetszik nekem.

– Megszerezted a számát, vagy elintézted, hogy újra találkozzatok?

– Nem, mondjuk úgy, hogy felszívódott.

– Szóval ezek szerint lefalcolt. Szerintem át kellene gondolnod a dolgot, és megkérdezni magadtól, hogy mit csinálsz rosszul.

– Semmit nem csináltam rosszul, kivéve, tudod, talán nem úgy néztem ki, ahogy kellett volna… Azt mondtad, hogy jóra fognak fordulni a dolgaim.

– Így is van, Gary, de nem könnyíted meg a helyzetem. Jobban kell hinned magadban, gondolj a rengeteg jó tulajdonságodra. Elméláznál ezen, kérlek, és nem csak futólag?

– Igen, megteszem. És te jól vagy?

– Ennél jobban már nem is lehetnék. Jó éjt!

– Jó éjt!

3

Másnap szombat volt, így úgy éreztem, hogy megérdemlek egy kis lustálkodást. Miután felébredtem, az agyam tele volt a sötét hajú nő képével. Jó kis orra volt. Olyan kis gombformájú, ami felkunkorodik a végén, épp csak annyira, hogy szemből is látszódjanak az orrlyukai. Egyesek úgy néznek ki tőle, mint egy vaddisznó, de ő nem. Volt egy kedves szokása: a kézfejét a szája széléhez szorította, amikor nevetni készült, és sokszor nevetett. Volt egy kis hajfürtje a frufruja bal végén, ahol a frufru a haja többi részével találkozott, és amikor azt javasoltam, hogy ezt a kis fürtöt nevezzük el „Chappaquiddicknek”, felkacagott. Az is szokása volt, hogy ökölbe szorított kézzel markolászta a pulóvere szárának végét, miközben engem hallgatott.

Ó, a francba is, ember, baromira szeretném újra látni őt. De még a nevét sem tudom. Nekem egy Sarah-nak tűnt, vagy talán egy Lucynak. Rájöttem, hogy nevet kellene adnom neki, így hát a „Szacuma” mellett kötöttem ki, a könyv címe után, amit otthagyott nekem. Odalapoztam ahhoz az oldalhoz, ahova beírta: „Nem fogsz csalódni. Ha!” A kézírása virágosan bohókás volt, mint egy kis ablakból nyíló virágláda a sivár papírlap tetején. A kör, amit a szöveg közepére pingált, egészen művészinek hatott a maga könnyed módján. Azon tűnődtem, hogy be kellene szereznem egy Doc Martenst. Az talán tetszene neki.

Végül olyan tizenegy körül keveredtem ki az ágyból. Egy óra múlva a szomszédomhoz, Grace-hez voltam hivatalos a szokásos szombati ebédre és beszélgetésre, szóval ideje volt gatyába ráznom magam. Körbenéztem a lakásban. Éppolyan szánalmasan festett, mint minden áldott nap az elmúlt két év során. Egy hálószoba van benne a hozzá tartozó fürdővel, meg egy nappali és egy konyha. Mivel a harmadik emeleten található, elég jó kilátásom nyílik a Peckham High Streetig vezető kertekre és fákra. A hálószobámban egyetlen bútor sincs, leszámítva a földön heverő matracot, a hiányzó kerekű ruhaállványt és egy régi, Viktória korabeli lámpát. A nappaliban egy zöld kárpitú, kétszemélyes kanapé, egy tévé és egy kis asztal áll két műanyag székkel. Ma is úgy élek, mint egy diák.

Éppen indulni készültem Grace lakására, amikor kopogtak az ajtón. Kinyitottam, és ott állt előttem két fickó, akik úgy néztek ki, mint a szolgálaton kívüli zsernyákok. Mint kiderült, valóban rendőrök voltak, de nagyon is szolgálatban.

– Üdvözlöm, uram, elnézést a zavarásért. Maga Gary Thorn?

– Igen, miben segíthetek? – feleltem, rosszul leplezve a bőröm alatt ficánkoló idegességemet. Nem bírom a tekintélyt, sosem bírtam, azóta nem, hogy általánosban az igazgató olyan őrült dühösen ordibált velem az irodájában, hogy eleredt az orrom vére, és a kesztyűm is összement.

– Cowley nyomozó vagyok, ő pedig Wilmott nyomozó a peckhami rendőrségtől. Bejöhetnénk egy szóra?

– Persze, természetesen, fáradjanak be. Miről van szó?

Leültem a kanapéra. Wilmott és Cowley állva maradtak. Arckifejezésükről világosan látszott, hogy nem sokat törődnek az otthonom hiányosságaival. Wilmott egy olyan sötétzöld széldzsekit viselt bézs kordbársony gallérral, ami kissé vidékiesen hatott Peckham utcáin. A két első zsebén zsírfoltok éktelenkedtek, és fizikumából ítélve arra tippeltem, hogy ezek pástétomos vagy kolbászos csigától erednek. Az arca kerek volt, és fakó, és már-már a dagadt határát súrolta. Felülről sötét, ritkuló, oldalt elválasztott haj, alulról pedig halványkék poliésztering és egy rozzant nyakkendő keretezte. Hordó formájú mellkasa és négy kifejlett galamb elszállásolására alkalmas sörhasa volt. A lába ezzel szemben véznának és botszerűnek tetszett, és sötétbarna szövetnadrágja nehezen talált rajta egy apró bőrfoltot is, amin megpihenhetett volna. Testalkatával a szteroidos gyógyszert szedők tipikus mintapéldáját hozta. Én reumás ízületi gyulladásra tippeltem.

– Ez a maga lakása, igaz? – kérdezte Wilmott.

– Nos, igen, bérlem, de az én lakásom. Már két éve itt lakom.

– Megkérdezhetem, hogy merre járt tegnap éjjel, Gary?

– Igen, persze, a Grove Tavern kocsmában voltam. Munka után azonnal odamentem, hogy egy barátommal találkozzam.

– És a kocsmát elhagyva azonnal hazajött?

– Igen, egyedül sétáltam haza, olyan 10:45-kor értem ide. Elnézést, de megmondanák, hogy miről van szó?

– Mi volt annak a barátjának a neve, akivel találkozott?

– Brendan. Brendan Jones. A munkámon keresztül ismerem.

– És Mr. Jones is ugyanakkor távozott, mint maga?

– Nem, ő sokkal korábban elindult, talán 7:45 körül. Nézzék, elmondanák, kérem, hogy mi folyik itt?

– Sajnálattal kell közölnünk önnel, Mr. Thorn, hogy tegnap éjjel holtan találták a barátját, Mr. Jonest. Próbáljuk megfejteni, merre járt legutoljára. A nyomozásunk alapján nagyon úgy fest, hogy maga volt az utolsó személy, aki élve látta őt.

– A francba, basszus… szegény fickó. Sajnálattal hallom. Mi történt vele? Hol találtak rá?

– Ezzel most nem kell foglalkoznia. Csak válaszoljon a kérdéseinkre, ha nem bánja.

Az eddig néma Cowley nyomozó ekkor leült mellém. Elég vaskos combja volt, ami belülről feszítette szét fényes, szürke nadrágjának varratait. Éreztem a melegét a saját lábamon. A mozdulat egyszerre tűnt túlságosan intimnek és kissé fenyegetőnek. Meg is állapítottam magamban, hogy ő lenne az erdő menyétje. Olyan parasztos vörösesszőke haja volt, amit mindenhol egyformán kb. három centi hosszúra vágnak. Az egyik füle látványosan elállt, az alsó fogai pedig szétszórva nézelődtek az ínyében, a kíváncsi bámészkodók figyelméért küzdve. Azt hiszem, nemrég még bajsza lehetett, mert a felső ajka fehér volt, szöges ellentétben rózsaszín arca többi részével. A „minden hájjal megkent” kifejezéssel jellemezném. Ráadásul kissé magas hanglejtéssel beszélt. Kétségbeesetten vágytam rá, hogy húzza el a forró combját az enyémtől, de nem mertem megkérni erre.