Hajnal Kitti – Falak

©Hajnal Kitti, 2018

Szerkesztés: Tira Nael

Borító: Chris Covers – https://www.facebook.com/ChrisCoversDesign

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/hajnalos

Kiadja: Fairbooks Kiadó és Írói Műhely, 2023

www.fairbookskiado.hu

QueerBooks Válogatás

https://www.facebook.com/queerbooks.valogatas

Felelős kiadó: Turai Angéla

Fót, 2023

ISBN 978-615-6681-22-5

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Te hazudtál már magadnak? Próbáltál valaki más lenni?

Áronnak egészen jól megy, amikor azonban új albérletbe költözik, a lelke mélyén sejti, hogy teljesen fel fog fordulni az élete, és nem csupán új, hanem régi kihívásokkal is szembetalálja magát.

A főbérlője, Márk nyíltan meleg, és abszolút úgy él, ahogy neki tetszik. Áront először megdöbbenti, majd elvarázsolja ez az őszinte hozzáállás, amikor pedig megismeri Márk barátait, olyan útra lép, amire korábban sosem mert volna…

Köszönetnyilvánítás

Először is köszönöm a családomnak, leginkább a páromnak, mert fogalmam sincs, hogyan működnék, ha reggel nem kapnám ágyba a kávét; a Szivárványálom csapat tagjainak, hogy a regény először megjelenhetett; a FairBooks Kiadó csapatának, hogy új formában is életre kelhetett; Tira Naelnek, felsorolni sem tudom, mi mindenért, de legfőképp mert elviseli az összes írós és nem írós hisztimet; és mindazoknak, akikkel bár részben vagy teljesen elváltak útjaink, mégis rengeteget köszönhetek…

És köszönöm minden régi és leendő olvasómnak, mert csodálatosak vagytok.

Mi

Csak kettecskén vagyunk.

Így együtt: Én és Önmagam.

Ő nyugton ül. Én zsongok.

Ránk feszül az este.

Megmozdul, halkan kacag.

Én elcsendesedek.

Odakint felbolydul a város.

Némán nevet körülöttünk a zaj.

Hajnal Kitti

I.

1.

Már akkor kivan a tököm az egésszel, amikor még el sem kezdem a munkát. Pedig nem ez a gond, igazság szerint szeretem csinálni, de alig aludtam, fáradt vagyok, és ideges, semmi kedvem mások sirámait hallgatni. Folyamatosan, nyolc rohadt órában.

– Szarul nézel ki.

– Én is odáig vagyok érted.

A hangomban több az él, mint amennyi általában, ez nekem is azonnal lejön. Anita szemöldöke kecsesen felfelé ível, de még azelőtt kérek bocsánatot, hogy megsértődhetne.

– Ne haragudj, most rosszul viselem, ha csesztetnek.

Az asztalom szélének támaszkodik, és amíg a bejelentkezésekkel szöszölök, óvatosan faggatni kezd.

– Ezúttal miért harapsz?

– Három órát aludtam, mert az a díszgyökér hajnalig bulizott a retek haverjaival.

Mindketten tudjuk, kit jelöl ez a megtisztelő becenév. Fél éve kaptam új lakótársat, azóta megy a nyűglődés, csak épp kezd túlforrni az agyvizem. Naponta tizenötször, pedig már alig vagyok otthon.

– Költözz el! – ajánlja Anita, össze sem tudom számolni, hányadszor. Persze, teljesen igaza van, én is tisztában vagyok vele, hogy ez lenne a tökéletes megoldás, csak hát a buktatók visszatartanak.

– Aztán én szerencsétlen megint belefutok valami ökörbe.

– Próbálkozz ismerősöknél.

– Az nem túl sok van. Mármint olyan, akinek a véleményében és a baráti körében meg is bíznék – felelem két kattintás között, majd nem túl lelkesen a fejemre nyomom a fülest. Még nem veszek hívást, az erőmet gyűjtöm. Ehhez a naphoz kelleni fog, ma egyébként is mindenki meg van kergülve. A villamos és metró kombó kész élmény volt, főleg, hogy rühellem a tömeget. Anita az asztalomon dobol, a hang az agyamra megy, erre rögtön rájön, amikor a kezéről egyenesen a szemébe pillantok.

– Bocs – fejezi be, és elgondolkodva hümmög. – Kérdezz rá az üzifaladon. Csak akad valaki, aki megszán.

– A lakótársam is látni fogja – világítok rá, mire elhúzza a száját.

– Valaki mondta nekem a napokban, hogy egy barátja albérlőt keres maga mellé. Szerintem kolléga volt, de nem emlékszem – sóhajtja. – Utánamásszak neked?

– Amennyiben életet akarsz menteni, légy olyan kedves.

– Ha összejön, tartozol eggyel – kacsint rám, aztán elindul a helyére, én meg felsóhajtok, és belevetem magam a munkába. A lelkesedésem az eget veri…

Magam sem hiszem el, de ép ésszel túléltem a nyolc órát, és embert sem ettem ebédre. Képzeletben megveregetem a vállam, de amikor nekiállok összepakolni, kapok egy e-mailt. Még gyorsan rápillantok, közben sűrűn remélem, hogy nem rontottam el semmit, ami miatt bent kell maradnom. A félelmem azonban alaptalannak bizonyul, sőt határozottan jó irányt vesznek a dolgok.

Úgy hallom, lakást keresel. Egy ismerősöm új albérlőt keres, mert a régit ki kellett vágnia. Tíz perc múlva lesz szünetem, ha meg tudsz várni, és érdekel, megbeszélhetjük.

Elmosolyodom. Ez az első, ami feldob, mióta reggel felkeltem. Úgy tűnik, Anita betartotta az ígéretét, ráadásul még gyors is volt.

Válaszolok, aztán befejezem a pakolást, és kimegyek a konyhába. A legegyszerűbb, ha addig itt ücsörgök, legalább hallgathatok zenét. Lehunyom a szemem, teljesen elmerülök a ritmusban, arra riadok csak meg, amikor Ottó a vállamra teszi a kezét. Kiveszem a fülhallgatómat, és felé fordulok.

– Na – kezd bele. – Szóval kicsit távoli ismerős, de megbízható srác. A lakás a hetedik kerületben van, nem gázos részen. Egész jó az ár, nagyrészt felújított, csak légkondi nincs. Tudom, ez nyáron gáz, de…

– Nem fogok ennyitől eret vágni – szólok közbe. – Hol a buktató?

– Nem konkrétan buktató, de… – Ottó közelebb hajol, lehalkítja a hangját. – A srác meleg.

Pislogok egyet, majd még egyet, de csak nem folytatja, így kénytelen vagyok noszogatni. Közben remélem, nem ült ki az arcomra, hogy összerándult a gyomrom az információ hallatán.

– Oké. – A biztonság kedvéért még bólintok is hozzá. – Ez miben jelent hátrányt?

– Hát… néha felviszi a pasijait – válaszolja a reakciómat les ve, én viszont megunom az óvatoskodását.

– Jó, és?

– Hát, nem tudom, ez zavar-e – dől hátra. Megvonom a vállam. Nem mintha közöm lenne bárki szexuális életéhez, bár talán tényleg nem a legjobb ötlet…

Elhessegetem a gondolatot. Örülnöm kéne, hogy lehetőségem akadt minél hamarabb lelépni. Ha feszélyez a helyzet, majd legfeljebb ismét továbbállok.

– Ha őt nem zavarja, hogy én is felviszem a csajokat, miért kellene, hogy érdekeljen?

Ottó láthatóan megkönnyebbül.

– Jó, akkor megadom a számát. Nyugodtan hivatkozz rám.

– Köszi.

Hazafelé folyamatosan jár az agyam. Az igazat megvallva, szeretem a mostani lakást. Jó a tájolás, nyáron sem döglök meg, télen nem fázom, mindig van elég fény, és gond nélkül kigazdálkodom az árát. Jó környék, minden percekre van, közlekedésileg tökéletes, a szomszédokkal sincs gond. Csak hát…

Belépek ajtón, és máris elromlik a hangulatom. Hetek óta itt tartok, ahhoz sincs kedvem, hogy hazajöjjek. Dohányzom, de ezt a büdös cigiszagot nem bírom elviselni, és a kedvesnek nem mondható lakótársam megint nem egyedül múlatja az időt. Ami azt jelenti, hogy itt van két-három haverja, akiket folyton kerülgetnem kell, hangosak és bunkók, és a tetejébe mindig eltűnik egy-egy csomag chips vagy sör, amit előző nap vásároltam. Jobb esetben nem az összes.

Odamorgok egy köszönést, de rám se hederítenek. Bevágom az ételes dobozomat a többi mosatlan közé. Ez a másik, amitől falra mászom. Napokig nem mosogat el, úgy kellett vadásznom egy tiszta tányért, míg meg nem untam a dolgot. Azóta a sajátomat a szobámban tárolom, és amint megkajáltam, elöblítem, és gyorsan el is tüntetem az útjából. A poharak dettó ugyanez. Azon viszont másodpercek leforgása alatt felhúzom magam, hogy nyoma veszett a zsemléknek, amiket vacsorára szántam. Bár én vagyok a hülye, minek hagytam elől?

Nem veszekszem. Nem azért, mert nem szeretek konfrontálódni, egyszerűen csak nem éri meg az energiát. A kajám attól még nem lesz meg, és a vége úgyis az, hogy mehetek le a pékségbe. Ha rajta múlik, meglepődik, hogy az enyém volt, nyög egy bocsit, és megjegyzi, hogy holnap hoz majd másikat. Persze az, hogy én mit eszek, rohadtul nem érdekli.

Hét hónapja költözött el az előző srác, pedig őt bírtam. Összebútorozott a barátnőjével, én meg kifogtam ezt a majmot. Határozottan rossz csere, ráadásul a tulaj ismerőse, így esélyem sincs, hogy összetűzés esetén én maradjak. Minden szinten szívás a helyzet.

Az utolsó csepp a pohárban, amikor rájövök, hogy a szobámban járt. Mi több, keresett valamit, és őszintén szólva, legszívesebben leltárt tartanék, hogy mi tűnt el.

– Mi kellett annyira, hogy feltúrd a cuccaim? – vonom kérdőre, de csak bambán pislog, majd megvonja a vállát.

– Bocs a rumliért, nem találtam a töltőm.

– És az enyém meglett? – mordulok rá, mire bólint. – Szuper, fél órán belül kérem.

– Oké, nyugi van – röhögi a haverjaival, nekem pedig óhatatlanul beugrik, hogy tizenévesként talán én viselkedtem ennyire pofátlanul, a szüleimmel szemben. Utólag is elnézést kellene kérnem érte. Ő viszont már huszonnégy, nem lenne rossz, ha az utánam lévő jól pofán vágná a szemétségeiért. Merthogy én dobbantok, az tuti…

Bámulok kifelé a villamos ablakán. Meglepő, de hiába láttam ezerszer elsuhanni ugyanazokat az üzleteket, egyet sem tudnék felidézni. Na jó, talán a bankfiókok és a nagyobb multik helye megmaradt a memóriámban, de hogy közöttük mi találha tó, azt ezredszerre sem vagyok képes megjegyezni. Nem tudom, azért van-e így, mert ennyire nem lényegesek, vagy egyedül csak én nem emlékszem rájuk, és mindenki más álmából felébreszt ve is felsorolja őket, sorrendben.

Elbambulok, majdnem elfelejtek leszállni. Megtorpanok, és a korláthoz húzódom, hogy az emberek elhaladjanak mellettem. Nem szeretem, ha kerülgetnem kell őket, vagy ők másznak túlságosan az aurámba. Fél percem mindig van, hogy elvonuljon a tömeg, bár így este nyolckor amúgy sem annyira nagy a gyalogosforgalom. Szerencsére a metró is szellős már ilyenkor, reggelente néha kifejezetten tömegiszonyom van tőle.

Ráérősen sétálok. Korán indultam, ennyivel hamarabb azonban nem akarok odaérni akkor sem, ha alig várom a találkozást. A lehetőség, hogy a mostani helyemtől végre megszabadulhatok, teljesen felvillanyoz. A telefonban ráadásul értelmesnek tűnő, jó fej srác beszélt dallamos, de pörgő hangon, és engem már az megnyugtatott, hogy normális mondatokat alkotott.

Rágyújtok. A füst lekúszik a torkomon át a tüdőmbe, jólesően hunyom le egy pillanatra a szemem. A kora májusi leve gő után méreg ugyan, de megint ott tartok, hogy túl sokat dohányzom. Pedig három évvel ezelőtt letettem a cigarettát, és majdnem másfél évig bírtam is nélküle. Persze foghatom a stresszre, ám az igazság az, hogy szeretem az ízét.

Keresek egy szemetest, elnyomom a csikket. Kénytelen vagyok szokás szerint a tetején, mert nincs külön hely. Ilyenkor mindig az jut eszembe, vajon hány kukát gyújtanak fel véletlenül évente. Aztán felnézek az épületre, és a kapucsengőhöz lépek. A zenélése kicsit idegesítő, de nem kell sokáig hallgatnom.

– Igen?

– Szia, megjöttem.

– Gyere fel!

Az első emeletre lépcsőzöm, nem szállok be a liftbe. Egyébként sem bízom bennük, a kis terek erős ellenérzést váltanak ki belőlem. Inkább kihagyom, ennyi testmozgás úgyis kell, túl vagyok pörögve.

A ház viszonylag új, egészen jól karbantartott, ehhez képest mégis éles kontraszt fogad, amikor a feltáruló ajtó mögött megpillantom a szépen csempézett padlót. Felemelem a tekintetem, és kezet nyújtok az előttem álló, szőke, nyúlánk fiúnak.

– Szia, Áron.

– Márk – fogadja a köszönést, aztán félreáll, hogy bemehessek a lakásba. Amíg leveszem a cipőmet, csendben vár, és épp azon gondolkodom, mit mondjak, amikor megelőz.

– Szóval Ottó adta meg a számom? – kérdezi, én pedig bólintok, miközben a dzsekimet akasztom az előszobai fogas ra. – Az egyik bátyám haverja. Jófej dolog tőle, hogy egyáltalán megjegyezte, hogy albérlőt keresek.

– Szerencsére, mert én meg nagyon szeretnék költözni – felelem, és amikor kérdőn felém fordul, gyorsan hozzáteszem. – Pár hónapja új lakótársam van, aki kinyírja az idegeim.

– Ennyire?

– Szereted, ha turkálnak a cuccaid között és megzabálják a kajádat? – vágom rá, mire felismerés csillan a tekintetében, és kapok egy együttérző mosolyt.

– Aúcs. Így érthető. Az előző albérlőt azért vágtam ki, mert átjáróházat csinált. Utálom, amikor kétnaponta más mászkál a lakásomban – magyarázza, miközben int, hogy kövessem.

– Na, ez lenne a szoba – tárja ki előttem az első ajtót, én pedig elismerően nézek körbe.

– Hm. Értem már, miért drágább egy tízessel. Pár csillaggal a mostani helyem felett van.

– Egyébként is az egekben az árak – vonja meg a vállát. – Soknak találod?

– Ezért nem – nyugtatom meg, és beljebb lépek. Halványkékre festett falak, laminált padló, még megkopva sincs. Kényelmesnek látszó franciaágy középen, bal oldalt szekrénysor, jobb oldalt íróasztal forgószékkel, és egy kis komód. Az ajtó melletti falnál kétszemélyes kanapé, felette polcok.

– Tetszik? – Ismét bólintok. – Két éve volt felújítva. Majdnem nullára vertük szét, az elektromos vezetékeket is kicseréltük. A fűtés elég gazdaságos, mert az ablakok is újak.

Magamra hagy, én pedig megfordulok még vagy kétszer. Otthonos, nagyon el tudnám itt képzelni magam, odahaza sem volt ilyen szép szobám. Márk után megyek, a konyhával egybekötött nappaliban találom. Ez is ugyanolyan igényesen felújított, az egyik oldalon nagyképernyős televízió, körülötte hatalmas kanapé és fotelek, középen dohányzóasztal. Az étkezőt kicsit arrébb egy boltíves fal választja el a konyhától.

Márk megvárja, míg mindent felmérek, majd továbbmegy, a fürdőt és a vécét mutatja meg. Mindenhol ugyanaz a szín dominál, még ha halványan is, úgyhogy muszáj szóvá tennem.

– Ennyire szereted a kéket?

– Olyasmi – mosolyodik el. – Viszont vannak ám szabályok. – Ránézek, jelezve, hogy figyelek. – Tizenegy után nincs hangoskodás, falra mászom tőle, ha kupi és kosz van, úgyhogy egyik héten én takarítok, másikon te. Mosogatás: mindenki maga után, bár én nem hagyom ott a cuccaid, ha te sem az enyémet.

– Elfogadható. Dohányzás?

– Csak és kizárólag az erkélyen. Én is cigizek, de rühellem a füstöt a lakásban. Ahhoz minimum atomrészegnek kell lennem, hogy idebent bagózzak – neveti el magát. Na, még egy jó pont.

– Tiszta sor. Vendégek?

– Ha nem kétnaponta mást hozol, nem harapok érte. Nálam heti egyszer általában nagyobb társaság jön össze – árulja el. Megfeszülök, és felsóhajtok. Észreveszi a reakciómat. – Zavar?

– Hát, szeretek aludni.

– Tizenegynél tovább sosem maradunk, és ez hétvége. Hét közben dolgozom – válaszol, mire megkönnyebbülök. – Így?

– Így rendben. Én inkább kimegyek sörözni, ha olyanom van, de majd meghúzom magam.

– Nem kell, nyugodtan csatlakozhatsz, ha nem futsz világ gá a témáink elől – vágja rá szinte azonnal, alaposan meglepve ezzel.

– Miért futnék? – kérdezem. Márk hümmög egy sort, közben elgondolkodva bámul rám, olyan intenzitással, hogy egy pillanatra beleszédülök a kékségbe.

– Ottó említette, hogy meleg vagyok, és nyíltan vállalom?

– Igen.

– Ezek szerint nincs vele bajod – állapítja meg. Nincs érkezésem felelni, mert rögtön témát vált. Végül is nem nagyon van mit ragozni rajta. – Ja, és a humoromat néha nehéz elviselni, főleg kora reggel – viccelődik, én pedig elröhögöm magam.

– Szerintem túlélem.

– Mikor költöznél?

– A hétvégén? – érdeklődöm reménykedve. Márk bólint, velem pedig madarat lehetne fogatni. Szabadság!

– Jól van. Kéthavi kauciót kérek, és három hónap próbaidő van, mindkettőnknek – teszi még hozzá. – Ha nem jön be, visszaadom a pénzt, hacsak nem rongálsz meg valamit. Ha én raklak ki, akkor ugyanez.

Valahogy tetszik a stílusa. Határozott, tudja, mit akar, bár ilyen szép lakással nem csoda, hogy könnyedén diktálja a feltételeket.

– Szerződés?

– Holnap ráérsz aláírni? Nem készültem, az egész napom rohanás volt – kér elnézést. Nem gond, már a telefonban említette, hogy későig dolgozik, ezért is találkoztunk most. – Ha ugyanez az időpont megfelel.

– Oké.

Megkönnyebbülten indulok haza. Fejben bekarikázom a naptárban a május tizenharmadikát, mint szabadulásom dátumát. Alig várom.

2.

Ezt utálom a legjobban abban, hogy nincs autóm. Több fordulóval úszom csak meg a költözést, de segítséget kérni nem szeretek. A ruháimmal és az értékesebb dolgokkal kezdem, mert paranoiás vagyok, nem akarom, hogy amíg költözöm, valami eltűnjön. Nem tehetek róla, nem bízom ebben a díszpintyben, mert amióta megtudta, hogy lelépek, még bunkóbb. Kinézem belőle, hogy valamivel alám tesz.

Az égnek emelem a tekintetem, amikor meghallom a telefonom. Tudom, hogy édesanyám keres, ez a zene csak akkor csendül fel. Nagyon elfoglalt vagyok, mégis automatikusan teszem le a kezemben lévő ruhákat, és a töltőn lévő készülékhez lépek.

– Szia! – szólok bele, igyekezve, hogy derűsnek tűnjek, különben aggódni kezd.

– Hogy állsz, kisfiam?

– Nemsokára indulok.

– Sok csomagod van?

Az ágyra sandítok, majd a polcokra. Túl sok cuccom nincs, mégis az egész napom rá fog menni arra, hogy ide-oda cikázok majd a városban.

– Hamar megleszek – füllentem. Próbálom gyorsan lerázni anélkül, hogy megbántanám, de még így is tíz percig beszélünk, pedig szeretnék minél előbb túl lenni az egész macerán.

A hátamon egy hatalmas hátizsák, a kezemben sporttáska, az oldalamon a laptop, és bár nem vagyok nyeszlett, mégis úgy érzem, túlvállaltam magam. Sóhajtva dobom le a sporttáskát, és úgy döntök, inkább még egy kör, de ennyi felé képtelen vagyok figyelni.

Amíg átérek, ismét az elsuhanó üzleteket figyelem. A fülemben szól a zene, közben folyamatosan azon jár az eszem, hogy végre talán nyugalmasabb lesz az életem. Ez a hét maga volt a pokol, szinte számoltam a napokat, de mintha csigalassan vánszorgott volna az idő.

Furcsa érzés elfordítani a kulcsot. Könnyen utat enged, nem ehhez szoktam hozzá, az előzőt néha rángatni kellett, hogy átjussak a nyomorult ajtón. Márk kikukkant a szobájából, aztán elmosolyodik, és miután levettem a cipőmet, kezet nyújt.

– Ez minden cuccod? – kérdezi, én viszont megrázom a fejem.

– Majd párszor még jövök-megyek. Szerintem minimum négyszer, pedig nincs is ennyi holmim – sóhajtom. Belépek a szobába, lerakom a táskákat, majd kinyitom az ablakokat, hogy bejöjjön egy kis friss levegő. Márk még mindig ugyanott álldogál, ahol hagytam, a hátizsákot bámulja, aztán újra rám emeli a tekintetét.

– Segítsek?

– Köszi, boldogulok.

– Ugyan már. Kocsival egyszerűbb lesz. Fizeted a benzint és meghívsz este egy sörre – feleli annyira könnyedén, hogy mire észbe kapok, beleegyezek. Gyorsan kiszórom a ruháimat, egyelőre az ágyra, addigra Márk is átöltözik, és slusszkulccsal a kezében vár.

Lesétálunk, a ház előtt cigivel kínálom, elfogadja.

– Tényleg köszi – mondom újra, de csak megvonja a vállát.

– Nem gond, épp úgyis ráértem.

– Egyébként mivel foglalkozol? – érdeklődöm kíváncsian. Eddig nem akadt alkalmunk beszélgetni, semmit sem tudok róla, bár ő sem rólam. Mondjuk még bőven lesz időnk megismerni egymást, de határozottan jól indul a viszonyunk, ha kérés nélkül segít. Kedves tőle, szinte csodálkozom rajta.

– Grafikus vagyok.

– Na, erre nem számítottam – vágom rá, mire felnevet. Vidáman felém pillant, és megcsóválja a fejét.

– Miért, nem túl buzis foglalkozás? – kérdezi, de nincs él a hangjában.

– Meg sem fordult a fejemben így. Viszont egyetlen grafikus ismerősöm sincs, azt sem tudom, mi fán terem – ismerem el. Mélyet szív a cigarettából, aztán a földre dobja, és rátapos.

– Ha érdekel, megmutatom. Például plakátokat, szórólapokat tervezek, elég olcsón. Szabadúszó vagyok, itthonról melózom, de sokszor besegítek cégeknek is. És te hol dolgozol? – dobja vissza a labdát. Közben int, amikor látja, hogy az utolsó slukknál járok, és amíg az autójához sétálunk, válaszolok.

– Ügyfélszolgálatos vagyok.

– Elismerésem – röhögi, aztán rögtön elnézést is kér. – Bocs, de előbb vágnám fel az ereimet.

– Hát, nem vagyunk egyformák – mosolyodom el, mire bólint. Megkerülöm a kocsit, beülök az anyósülésre, Márk pedig szerintem reflexből kapcsolja be a rádiót. Megadom a címet, és hátradőlök.

Rég kocsikáztam. A szüleimnek van, de ritkán járok haza, elszoktam tőle. Márk jól vezet, érzi a forgalom ritmusát, annyira természetesen közlekedik, érződik rajta a gyakorlat.

– Mióta van jogsid? – bukik ki belőlem a kérdés.

– Tizennyolc éves korom óta. Neked nincs?

– Van, de minek?

– Én csak akkor használom a tömegközlekedést, ha bulizni megyek, bár hazafelé akkor is inkább taxizok.

– Megértem.

Csendben bambulok ki az ablakon. Nem tart sokáig, amíg odaérünk, a kapuban azonban egy pillanatra elbizonytalanodom.

– Segítsek lehozni? – kérdezi Márk, én viszont kínosan elmosolyodom.

– Még be kéne pakolni a táskába, de csak most esett le. Biztos nincs dolgod, nem baj, ha várnod kell egy kicsit?

– Nem. Van pár nagy szatyor a kocsiban, azt kölcsön tudom adni, ha nincs több táskád.

– Szuper lenne – könnyebbülök meg. Márk nem néz hülyének, bár azért látszik rajta, hogy jót szórakozik a bénázásomon. – Ülj le! – kínálom hellyel a régi szobámban, majd rögtön nekiesek a pakolásnak. Próbálom nem nagyon begyűrni a cuccaimat.

– Szerintem a kabátot ne rakd be – szól rám, mire kérdőn felé fordulok. – Túl sok helyet foglal, és elfér a kocsiba bedob va. Ha nem kapsz sikítófrászt, hogy hozzáérek a cuccaidhoz, segítek a könyvekkel – ajánlja. Zavarba jövök, de gyorsan túllendülök rajta.

– Köszi, az jó lesz.

Egyszerűen nem tudom hova tenni, hogy ennyire segítőkész. Persze, nyilván egyszerűbb, ha jóban leszünk, de annyi ra elszoktam az ilyesmitől, hogy tényleg nem győzök csodálkozni.

– Miért nem kértél meg valami havert? – érdeklődik, miközben szép rendben egymás mellé teszi a köteteket. Én biztosan nem lennék képes így elrendezni őket, pedig egyesek szerint rendmániás vagyok. Márk viszont teljesen természetesen csinálja, nem érzem úgy, hogy csak a kedvemért erőltetné meg magát. Oda sem figyel közben, kérdőn villan rám a tekintete, amikor nem válaszolok azonnal.

– Nem igazán szokásom – vonom meg a vállam. – Annyi ra nem áll közel hozzám senki, hogy tönkretegyem a szombatját. A legjobb barátnőm, Anita pedig épp vidékre ment.

– És rajta kívül nincs más barátod?

– Van egy-két egyetemről visszamaradt, de ritkán találkozunk, ezerfelé szóródtunk szét. Én feljöttem Pestre, itt meg inkább a munkatársaimmal mozdulok ki néha.

– Értem.

Furcsa hangsúllyal ejti ki ezt az egy szót, de amikor hátrafordulok hozzá, nem néz rám, épp nekikezd a második polcomnak. Csendben van, én pedig igyekszem gyorsan végére érni a maradék cuccnak. Tényleg nincs sok, a két táska és az a pár szatyor elég. Levisszük a kocsihoz, én még visszamegyek egy körre, a kulcsot pedig egy borítékban a konyhaasztalon hagyom, ahogy a tulajdonossal megegyeztem. Végigfotózom az üres szobát, csak hogy jóllakassam a paranoiámat, aztán bevágódom Márk mellé az anyósülésre, és hatalmasat sóhajtok.

– El se hiszem, hogy megszabadultam attól a gyökértől.

Fel sem fogom, hogy ezt hangosan kimondtam, amíg Márk fel nem nevet mellettem.

– Várj, én sem vagyok épp főnyeremény.

– Hát, ha ennél rosszabb vagy, megöllek álmodban – kontrázok rá, de nem veszi fenyegetésnek, továbbra is röhögve indítja el az autót. Ennyire nem szoktam közvetlen lenni kvázi ismeretlennel, vele valahogy mégis adja magát.

Márk a forgalmat figyeli, én meg azon gondolkodom, hogy Anitán kívül tényleg nem volt kit megkérnem. Ahhoz régóta senkivel sem vagyok elég jóban, hogy ezzel traktáljam, egyébként is szeretem egyedül megoldani a problémáimat.

Elbambulok, csak arra eszmélek, hogy leparkolunk. Kiszállok, megragadom a csomagok egy részét, míg Márk kérdés nélkül hozza fel a többit. A szobában csak a padlóra teszünk mindent, Márk pedig még az ajtóból visszaszól:

– A wifijelszó: People are Strange.

Meglepetten pislogok utána, de amikor a mobilomért nyúlok, rájövök, hogy a felhasználót nem adta meg. Végigböngészem a lehetőségeket, míg megakad a szemem az egyiken. Szóval ez itt a Morrison Hotel…

Leugrom sörért. Márk nem mondta, milyet szeret, így háromfélét is veszek, szerintem bőven el fog fogyni. Kicsit berakom a hűtőbe, közben nekiállok a rendezkedésnek. Egyelőre a fontosabbakkal kezdem, és bár úgy érzem, hamar elkészülök, így is rámegy két órám a szöszölésre. Bekopogok Márkhoz, de nem kapok azonnal választ, csak amikor kicsit hangosabban megismétlem.

– Bújj be!

Szinte mordulásnak hangzik, kissé gyanakodva nyomom le a kilincset. Márk az ágyán ül, álmosan bámul rám.

– Bocs – szabadkozom azonnal. – Nem tudtam, hogy alszol.

– Én sem tudtam, hogy aludni fogok, amíg el nem dőltem – dünnyögi kábán, aztán megakad a szeme a kezemben tartott dobozon. – Kávéval szoktam ébredni, de a sör is megteszi, ha azt nekem hoztad.

Közelebb sétálok, és felé nyújtom.

– Bulizni voltál éjjel, hogy kidőltél? – érdeklődöm. Megrázza a fejét.

– Van némi problémám az alvással – árulja el. Nagyot kortyol a sörből, majd felkel az ágyról, és a nappali felé int. Követem, az erkélyig meg sem állunk.

– Az mit jelent? – kérdezem, aztán megtorpanok, amikor rádöbbenek, hogy a lakásnak ezt a részét még nem láttam. Teljesen beépítették, mintha egy pici szoba lenne, ahol kanapé és kisasztal fogad, az ablakokon függöny, félig jótékony sötétbe von minket a redőny. – Azta! – reagálom le, mire Márk elmosolyodik.

– Én is imádom. Télen sem túl hideg, sokszor itt dolgozom. Nyáron meg kifekszem néha olvasni – meséli, miközben hellyel és cigarettával kínál. – Egyébként, hogy válaszoljak is, azt jelenti, hogy nem nagyon megy. Sokszor csak forgolódom, túl sokat jár az agyam.

– Értem.

– Így van, mióta kamasz lettem. Ezért is jobb, hogy magam osztom be az időmet, ami a munkát illeti.

– Ezzel nem kellene orvoshoz menned?

– Voltam – von vállat. – Írt egy rakat altatót. Hát, köszi.

– Szóval szereted a Doorst? – váltok témát. Márk vigyorog va kortyol a sörébe, csak aztán felel.

– Nem szeretem, imádom, majdhogynem szerelmes vagyok beléjük – neveti. – Az a fickó egy jelenség volt. Szeretem a különleges embereket – osztja meg velem. Bírom, hogy ennyire könnyen beszélgetünk, pedig tényleg ritka, hogy azonnal megkedveljek valakit.

– Szóval rajongó vagy?

– Nem kicsit. Megvan minden lemez, az összes róluk szó ló könyv, régen még egy hatalmas, félmeztelen Jim Morrison-poszterem is volt – meséli vidáman, aztán elkomorul. – Amit apám egy rosszabb pillanatában leszaggatott.

– De miért?

A doboz oldalán dobol az ujjaival, közben jár a lába egy általam nem hallott dallamra, és azon gondolkodom, ez nála vajon az idegesség jele-e. Végül enyhe, nem túl vidám mosoly jelenik meg a szája sarkában.

– Nem túl gyorsan barátkozott meg a gondolattal, hogy a pasikra bukom.

Persze, hogy ebbe belenyúltam. Nem tűnik úgy, hogy tolakodónak tartana, úgyhogy győz a kíváncsiságom, és tovább faggatózom.

– Azóta se?

– De, azt hiszem, kezd, bár eléggé kerüljük a magánéleti témákat – sóhajt, miközben elnyomja a csikket. – Faluról származom.

– Ne is mondd! Szintén – vágom rá, aztán csendben üldögélünk egymás mellett. Lázasan gondolkodom, mit dobhatnék be, de Márk megelőz.

– Este átjön pár barátom. Szólj, ha nagyon zavarunk.

– Oké.

– Továbbra is áll az ajánlat, hogy csatlakozhatsz. Nem eszünk embert, csak kivételes alkalmakkor.

Elröhögöm magam, és bólintok.

– Köszi, meglátom.

Még alig múlt el hat, amikor először csengetnek. Nem tulajdonítok neki nagy jelentőséget, csak tudomásul veszem, és ismét a játékba mélyedek. Bőven eltelhet egy óra, mire leteszem a fejhallgatót, és felkelek, hogy valami ehető után nézzek. Márk a vendégével viszont birtokba vette a konyhát, így kénytelen vagyok zavarni őket.

– Helló! – köszönök. Márk nem nagyon töri magát, hogy bemutasson, a másik srác viszont ennél illedelmesebb, mert kezet nyújt.

– Szia, Patrik.

Csak így, röviden. Szimpatikusnak tűnik a mosolygós arcával, csillogó barna szemével. Rácsodálkozom hosszú fekete hajára, mert az egyetem óta nem igazán ismerek senkit, aki pasi létére ekkora lobonccal jár.

– Áron.

– A heteró élettársam, vagy mi a szösz.

Felröhögök, mert ezt a poént nem vártam. Márk elégedetten vigyorog, miközben valami szószt kavargat a tűzön. Nagyon jó az illata, a gyomrom hangosat kordul, úgyhogy a hűtő felé lépek, aztán sóhajtva veszem tudomásul, hogy nem túl sok lehetőségem van. Kirakom az asztalra a vajat, és a sajtért nyúlok, amikor Márk hangja megállít.

– Egy hadseregnek való kaját csinálok, szóval ha tudsz vár ni tíz percet, a vendégem vagy.

Mindezt úgy, hogy még csak felém sem néz, engem viszont alaposan meglep a gesztussal.

– Köszi.

– Cserébe te mosogatsz – pillant végre rám, Patrik viszont elneveti magát.

– Bármit, csak rásózhassa másra a mosogatórongyot – csóválja a fejét, Márk azonban vállat von. – Utálja – fordul hozzám Patrik.

– Meg tudom érteni. Én a porszívózást rühellem – árulom el, Márk pedig hatalmasat szusszan.

– Na, nekem azzal nincs bajom. Megleszünk mi – nevet fel, mire én is elmosolyodom. – Bonts egy sört, és ülj le!

Nem akarok bunkó sem lenni, hogy csak kajálni jövök ki, de zavarni sem szeretnék, úgyhogy dilemmázok egy picit, végül leülök az asztalhoz, Patrikkal szemben.

– Szóval szeretsz főzni? – kérdezem, hogy megtörjem a kínos csendet, amit valószínűleg az okoz, hogy nem tudnak velem mit kezdeni. Nem csodálom, igazából én sem velük.

– Aha, sőt sütni is.

– Eszméletlen sütiket csinál – kotyog közbe Patrik.

– Ne udvarolj! – oltja le Márk, mire jót nevetnek. Kicsit kínos így, mert fogalmam sincs, milyen viszonyban vannak, közben pedig végtelenül hülyén érzem magam, amiért egyáltalán ezen gondolkodom. Amikor Patrik elmegy mosdóba, összeszedem a bátorságom, és inkább rákérdezek, maximum beégek.

– Biztos nem vagyok útban?

– Miért lennél?

– Csak… nem tudom, nem a pasid-e vagy ilyenek… – motyogom, Márk pedig felém pördül.

– Ki, Patrik? Neeeem – mondja olyan hangsúllyal, mintha már a feltételezés is mulattatná. – Előbb leszek heteró.

– Ezt hallottam, bunkókám – ér vissza Partik, de Márk csak kiröhögi, és ismét nekem címzi a szavait.

– Nem vagy gyertyatartó, nyugi. Ha pasit hozok fel, majd finoman jelzem, hogy útban vagy.

– Finoman, mi? – szól közben ismét Partik. – Mert finom úriember vagy, mi? Selyemből…

– Bekaphatod.

– Álmodik a nyomor. Selyemfiú.

– Na, csusszanj le rólam végre!

Kiprüszkölöm a sört, próbálok diszkréten megfulladni, de nem bírom abbahagyni a röhögést.

– Ha megölöd az albérlőm, te fizeted a rezsit!

Kész, nem bírom, az asztalra borulva rázkódom. Közben az jut eszembe, hogy fogalmam sincs, mikor szórakoztam utoljára ennyire jól, pedig csak hülyülnek. Összeszokottság van ebben a szekálásban, és ez tetszik. Minden szívbaj nélkül mennek egymás agyára. Azt hiszem, irigy vagyok.

– A selyem ágynemű a mániám – magyarázza Márk, miután meggyőződött róla, hogy újra kapok levegőt. – Szóval Patrik nem arra célzott, hogy ezzel egészítem ki a jövedelmem.

– Meg sem fordult a fejemben.

Nincs érkezése válaszolni, mert megszólal a csengő. Patrik megy ajtót nyitni. Fogalmam sincs, miért lep meg a női hang, de hamarosan két lány is csatlakozik hozzánk. Bemutatkoznak, még puszit is kapok. Utána viszont csak kapkodom a fejem, mert Csilla hihetetlenül pörgős. Az egyik pillanatban arról beszél, hogy majdnem otthon hagyta a bérletét, és vissza kellett mennie, ezért késett, de mire a végére jut, már valamit az egyetemről magyaráz. Kriszti ehhez képest meg sem szólal, miután bemutatkozott, bár nem csodálom, alkalma sem nyílik rá. Én egyelőre meghúzódom a háttérben, figyelem, ahogy összeszokott csapatként zsonganak. Kívülállónak érzem magam, pedig igyekeznek engem is bevonni, csak épp nem sikerül, és ez az én hibám.

– A többiek? – érdeklődik vidáman Csilla, miközben ujjaival szőke haját birizgálja. Kiszúrom, hogy festettek a tincsei, a körmei szépen manikűrözöttek, a ruhái divatosak, nagyon igényesen néz ki. Éppen ezért nem értem, mi zavar benne ennyire. Nem szó szerint, mert kedvesnek tűnik, egyáltalán nem irritál, csak van valami, talán a gesztusaiban, ami furán hat, anélkül, hogy ezt az érzést meg tudnám fogni.

Márk lerakja a tálat az asztalra, és leül hozzánk, közben mintegy mellékesen válaszol.

– Szilárd írt, hogy késnek.

– Mi? – kérdez vissza Csilla, és felsóhajt. – Megint hozza a pasiját? Ne már!

– Összegyógyult vele – motyogja Patrik fejcsóválva, de azért elnéző hangsúllyal. Csilla megforgatja a szemét, és a villáért nyúl.

– Ami nem lenne gáz, de ha megint féltékenységi jelenetet rendez, nem velük vagyok.

Felröhögnek.

– Levi? – néz Csilla Márkra, aki az órájára pillant.

– Dolgozik, szerintem most végez. Nem hiszem, hogy jön.

– Kár, mert rég láttam – mondja Patrik kicsit csalódottan. Én közben csendben eszem, úgysem tudnék mit hozzáfűzni, viszont jólesik hallgatni őket.

– Múlt héten itt volt.

– Jó, de múlt héten meg én nem.

– Akkor így jártál – összegzi Márk, kiérdemelve ezzel egy csúnya pillantást Patriktól.

– És mi van vele?

– Nem sok – válaszolja Márk két falat között. – Dolgozik. Addig se pasizik, kicsit ráfér a nyugi.

Erre senki sem reagál, engem viszont kíváncsivá tesz a nagy csend. Aztán az esti bulira terelődik a szó, és mindenki felélénkül.

– Mondjuk továbbra is tartom, hogy jó lenne, ha áttennék máshová a bulit. Kicsi és levegőtlen az a hely – jegyzi meg Csilla, a többieket viszont annyira nem érdekli.

– Az előzőnél jobb.

– Aha, fél fokkal.

– Ne légy telhetetlen, legalább mostanság sok a jó buli. Tavaly halálra untam magam – feleli Márk, mire a többiek felröhögnek.

– Persze, élénken él bennem, mennyire unatkoztál. Elég sűrűn mással – cukkolja Patrik, mire Márk felé szúr a villájával.

– Bekaphatod.

– Ma annyit ajánlgatod, hogy a végén még élek a lehetőséggel – vigyorodik el Patrik, Márk pedig félrenyeli az ételt.

– Gyökerek vagytok – mondja neki Kriszti, és elé tol egy pohár vizet.

– Így szeretsz – vigyorog rá Márk, Kriszti pedig fejcsóválva fordul vissza a tányérjához, de azért ő is mosolyog. Újra csengetnek, Márk pedig leinti Patrikot, amikor fel akar kelni. – Hagyd csak, megyek én.

Két újabb fiú csatlakozik hozzánk. Márk némi unszolásra bemutatja őket, aztán ismét helyet foglal az asztalnál. Rajtuk azonnal látom, hogy egy pár, de az előző beszélgetés alapján is egyértelmű lett, miután meghallottam a nevüket. Bármennyire igyekszem nem odanézni, vonzzák a tekintetem. Zavartan fordulok el, amikor megcsókolják egymást, és meglepve jövök rá, hogy Márk viszont engem figyel. Kérdőn felhúzom a szemöldököm, de ő csak vállat von.

Szilárd nagyon magas, mosolygós, rövid barna hajú srác, divatos körszakállal. A hangja megnyugtatóan mély, meglep a zengése. Zoli legalább tíz centivel alacsonyabb, teljesen átlagos, fekete hajjal, és épphogy csak figyelemre méltat, amit nem tudok hova tenni, bár nem akadok fenn rajta. Kicsit idegesít a hadarása, de érződik, hogy nem túlságosan tartozik a bandához, mert rögtön átalakul a hangulat, kell egy kis idő, hogy újra beinduljon a pörgés. Visszatérnek az előző témához, a bulihoz, amibe mennek, míg Márk el nem tereli egy kicsit.

– Azért alig várom, hogy kezdődjön a medenceszezon.

– Húúú, olyan évadnyitót kérek, mint amilyen a záró volt tavaly! – vágja rá Szilárd, mire a párja értetlenül ránéz.

– Miért, az milyen volt?

A többiek megpróbálják elfojtani a vigyorukat, Patrik diszkréten a tenyerébe köhög, én pedig arra tippelek, hogy senki sem fogja elárulni.

– Persze, apám nyakon is vágna, ha megint akkora parti len ne – rázza meg a fejét Csilla. – Amúgy meg, szaunázni jöhettek bármikor.

– Hát, nekem a szaunáról egész más jut eszembe – röhög fel Szilárd, mire Patrik sokatmondóan felé fordul.

– Ez miért nem lep meg?

– Hát, én még egyszer be nem teszem oda a lábam – mond ja Márk a száját elhúzva, Szilárd viszont vállat von.

– Könnyű annak, akinek saját kéglije van – válaszolja kis nehezteléssel, nekem pedig végre leesik, mire gondolnak. Fáziskésés ugyan, de belefér. Ez kiülhet az arcomra, mert Márk vidáman megszólal.

– Jobb későn, mint soha – címzi nekem, mire reflexből felmutatom a középső ujjam.

– Vigyázz, mert ajánlatnak veszi, aztán meg majd sír, hogy megint új lakótárs után kell néznie – szólal meg Patrik, mire mindenki nevetni kezd, csak Márk ül csendben, némi morcos vigyorral az arcán, megesküdnék rá, hogy épp le akarja csapni Patrikot. Lassan felé fordul, és van valami ebben a lassúságban, amitől a többiek is kicsit visszavesznek.

– Kezd az összes poénod megint a szex körül forogni, úgyhogy mindenki érdekében könyörgöm, pasizz be ma este, mert már az én idegeimre is kezdesz rámászni.

Ennek érezhetően éle volt. Patrik elkomorodik, az arcvonásai feszültté válnak, egy pillanatra kicsit megijedek, hogy balhézni fognak.

– Menj a francba – veti oda végül Márknak, majd eltolja maga elől a tányért, és felkel, hogy a mosogatóba tegye. Amikor visszaül, már sör van nála, a hangulat viszont továbbra is fagyos.

– Baszd meg, Márk, ezt miért kellett? – sóhajtja Szilárd, de a többiek erre nem mondanak semmit. Rossz így, hogy van vala mi a háttérben, amiről fogalmam sincs. Nem mintha közöm len ne hozzá.

Pár kör után minden úgy megy, ahogy eddig. Repkednek a poénok, a sztorizások, én azonban csendben ücsörgök, iszogatok, és csak akkor beszélek, ha kérdeznek. Jólesik őket figyel ni, ettől azonban kicsit rám tör a depresszió. Pedig örülök, hogy a része lehetek, még ha ennyire nem is találom a helyemet. Végül elbúcsúzom, visszamegyek a szobámba, és újra beleépülök a játékba. Csak épp a gondolataim kalandoznak el…

Aztán tizenegy körül lelépnek, a lakásban pedig hirtelen túl nagy lesz a csend.

3.

Tizenegy körül kelek. Hajnali háromig játszottam, rám fért a tegnapi nap után. Kicsit még érzem a karomban a költözést, a jobb vállam fájón zsibbad, ráadásul el is aludtam. Csinálok magamnak egy kávét, ami nem egyszerű folyamat, mert ez a kávéfőző ismeretlen számomra. Márk tegnap megmutatta ugyan a működését, de annyi információ ömlött rám, hogy komoly problémát jelent visszaemlékezni. Nem mintha alapból nagyon bonyolult lenne, elvégre csak betöltöm a vizet és a kávét, és bekapcsolom, de a gond az, hogy baromi nehezen térek magamhoz reggel. Még úgy is, hogy végre aludtam egy jót.

Az elmúlt hónapokban először érzem kipihentnek magam. Folytatom a pakolást, rövidesen tényleg mindennek megtalálom a helyét, bár szoknom kell, miért hová nyúljak. Eddig nem bántam meg a döntést, ráadásul tegnap este szórakoztam is, amire túl rég akadt utoljára példa. Az előző lakótársam haverjai borzasztóan idegesítettek, eszembe sem jutott többet találkoz ni velük a feltétlenül szükségesnél, Márk barátait viszont azonnal megkedveltem. Tény, hogy ők is normálisan kezeltek engem.

Bőven elmúlik kettő, mire Márk előkerül, vagyis inkább előcsoszog a szobájából, int a kezével, és eltűnik a fürdőben, hosszú ideig hallom a vízcsobogást. Amikor kijön a konyhába, nem látszik sokkal éberebbnek.

– Jó volt a buli? – kérdezem. Márk felnyög, kávét tölt magának, szinte leroskad a székre.

– Túlságosan is – feleli, majd egy hajtásra eltünteti a kávé felét. Elfintorodik, és összevont szemöldökkel néz fel rám. – Baszd meg, mi ez, patkányméreg?

Felröhögök. Mondták már korábban, hogy túl erősre főzöm, de Márk reakciója roppant vicces. Felkel, tejet vesz elő, színültig tölti a poharat, utána újra lezuttyan hozzám.

– Bocs.

– Túlélem. Fél csomaggal beleraksz, vagy mi? Esküszöm, már az ízétől magamhoz tértem – vigyorog rám. Megrázom a fejem.

– Nem, csak erős fajta. Ha nagyon nem jön be, innentől csinálom magamnak külön.

– Hagyd csak, nyitott vagyok az újdonságokra – int le, de azért kissé gyanakodva kóstol bele újra. – Na, így iható.

– Másnapos típus vagy? – érdeklődöm, majd harapok a szendvicsemből. Márk bólint, és a halántékához emeli a kezét.

– Néha még részegen kelek. Azt sem tudom, hogy jutottam haza, pedig ennyire nem terveztem kiütni magam. Valahol a hetedik felesnél elkezdett összefolyni a kép… – meséli. – És a te estéd?

– Játszottam.

– Akkor nyugid volt. Remélem, nem szakadtunk rád nagyon.

– Egyáltalán nem. Jó volt kicsit társasági életet élni – vallom be, mire érdeklődve pislog rám, úgyhogy magyarázatba fogok. – Hetek óta nem buliztam.

– Legközelebb jöhetsz velünk, ha gondolod. Na, meg ha nem zavar, hogy a közönség maximum tíz százaléka heteró.

– Köszi, majd meglátom – mosolyodom el. Meglep a meghívása, és bár igazság szerint nagyon jólesik, eszembe sem jutna élni vele. – Honnan ismered őket? Már ha nem vagyok nagyon tolakodó.

– Innen-onnan – vonja meg a vállát. – Miért?

– Csak úgy. Látszik, hogy régóta összejártok – jegyzem meg, Márk pedig hümmög egy sort. – Persze nem muszáj válaszol ni… – teszem hozzá, mire meglepetten felfelé ível a szemöldöke.

– Miért ne tenném? – kérdezi értetlenül, de nem várja meg, hogy feleljek. – Egyébként valóban ezer éve ismerjük egymást, legalábbis a társaság nagy részével. Patrikkal például lassan tíz éve vagyunk barátok, egy évfolyamra jártunk. Szilárdot három-négy éve összeszedtem egy buliban, mai napig fogalmam sincs, hogyan lettünk végül ilyen jóban, mert hát – felnevet –, nagyon nem így indult.

– Mármint volt köztetek valami? – faggatom, amikor elhallgat. Egy ideig csak mered maga elé elgondolkodva, majd kiissza a maradék kávéját.

– Elég sok minden – vigyorodik el végül, én pedig a szendvicsemnek szentelem inkább a figyelmemet. – Krisztivel együtt dolgoztunk még… hú, öt éve? Az sem ma volt, basszus… Csilla meg a bátyám barátnőjeként kezdte. Szóval nagyon sokféle a történet – magyarázza vállat vonva. – Néha kiegészül a csapat, de tegnap nagyjából láthattad a kemény magot. Levit kivé ve, ő munka után kidőlt, de majd megismered valamikor. Őt az egyik exe révén ismerem. Kimerítő volt?

Bólogatok, majd miután lenyeltem a falatot, megszólalok.

– Nem akartam pofátlanul kíváncsi lenni, csak azt hiszem, megkedveltem őket.

– Nem nehéz – mosolyodik el. – Ők jó arcok. Lehet rájuk számítani, az életemet is a kezükbe adnám. Ezt rajtuk kívül senkiről nem tudom elmondani.

– A családod?

– Jó, őket kivéve – válaszolja, aztán nyújtózik egyet, felpattan, és miután a mosogatóba tette a bögréjét, a szobájába indul. – Na, megpróbálok dolgozni.

– Jól van.

Elvonulok a szobámba telefonálni. Édesanyám legalább fél órán át vallat, éppen csak a tapéta színéről nem faggat ki. Jólesik az érdeklődése, bár néha úgy érzem, túlzásba viszi. Tegyük hozzá, én vagyok az utolsó fióka, szinte ki sem akart engedni a karmai közül. Emlékszem, mennyire kiakadt rám, amikor közöltem, hogy Budapestre akarok költözni. Ahhoz képest sokat javult a helyzet.

Ilyenkor hálátlansággal vádolom magam. Örülnöm kellene annak, hogy ennyire fontos vagyok számára, nem teherként megélni. Mégis jobb így, hogy ennyi távolság van köztünk, jobban kapok levegőt. Nem érti, hogy nem az a típus vagyok, akit a széltől is óvni kell…

Talán ezért lettem viszonylag visszahúzódó. Barátkozom, de módjával, és megválogatom, kit engedek közel. Már az is teljesen meglepő, hogy Márkot, sőt a teljes baráti körét ilyen gyorsan megkedveltem. De ha egyszer annyira természetesen könnyen fogadtak be…

Megtorpanok a konyhaajtóban. A gondolataimból Márk rángat ki, akaratlanul. Nem tudom, a tegnapi után miért ér váratlanul, hogy épp kotyvaszt valamit, egy pillanatra mégis rácsodálkozom.

– Mit főzöl?

– Csak egy kis hús krumplival. Kérsz? – fordul felém, én pedig hirtelen alig jutok szóhoz.

– Nem akarlak kienni a vagyonodból – hárítok, bár tényleg isteni az illata, és én nagyon éhes vagyok. Márk megvonja a vállát, visszafordul a gáztűzhely felé.

– Nézd, nem fáradság eggyel több adagot csinálni. Maximum adsz bele.

– Hát, ha nem gond…

– Egyáltalán nem. Nyertél egy saját szakácsot – neveti, mire én is elmosolyodom. Lassan ott tartunk, hogy akkor sem fogok elköltözni, ha kidob.

– Ennyire szeretsz főzni?

– Sütni is. Ilyenkor jönnek a legjobb ötletek. Ha elakadok egy projekttel, hirtelen felindulásból kipróbálok egy receptet – meséli vigyorogva. Látszik, hogy lelkesíti, és a mozdulatai is gyakorlottságról árulkodnak. Oda sem figyelve fűszerez, miközben hozzám beszél.

– Értem. De hogy jött?

– Nem tudom. Mindig érdekelt, szívesen lettem volna szakács. Persze a családom kiszaladt a világból.

– Miért?

– Hm. – Elgondolkodva kavargatja a húst, mielőtt válaszol na. – Anyám születésnapjára tortát sütöttem. Jól sikerült, de apám fejére mai napig élesen emlékszem. Lehettem tizenhat éves, ez meg… túl buzis hobbi volt neki. Onnantól minden nyáron cipelt magával építkezésekre melózni, hátha megférfiasodom.

Felszisszenek, de Márk csak elmosolyodik.

– Pedig nem egy tipikusan meleg foglalkozás, ha valaki szakácsnak megy.

– Ugye! – csattan fel. – Az összes szakács ismerősöm heteró, de nekik akkor már beszélhettem. Mindegy volt, mindenbe belelátták.

– Hogy derült ki?

– Elmondtam – von vállat. – Pedig jobb lett volna befognom a számat. Na mindegy, hosszú és itt-ott depresszív sztori, még elveszi az étvágyad – rázza meg magát, én pedig engedelmeskedem a néma kérésnek, és befejezem a kérdezősködést. Csak épp kiverni nem tudom a fejemből a dolgot…

Egy elviteles kávé úszik be a látóterembe. Reflexből kapom kicsit hátra a fejem, hogy felpillantva Anita vigyorával találjam szembe magam. Lenémítom az ügyfelet, míg reagálok.

– Istennő vagy – sóhajtom, miközben elveszem tőle a poharat.

– Tudod, virág, csoki, gyűrű, ebben a sorrendben – kacsint rám, mire majdnem belenevetek a vonalba. – Ebéd?

Bólintok, és beszélek tovább. Anita int egyet, majd otthagy. Szeretem, amikor egy beosztásunk van, legalább nem kell egyedül ennem. Ami erős túlzás, mert a kollégák nagy részét kedvelem, és jól elvagyok velük is.

– Otthon voltál hétvégén? – kérdez gyanakodva, amikor leülök mellé, én viszont először nem értem, miről beszél.

– Hm?

– Főtt kaja, és nem rendelt – világít rá, a szavai mögött azonban olyan faggatózás rejlik, hogy pislognom kell párat, mire kép be kerülök.

– Jaa – esik le. – Nem, a lakótársam csinálta.

– Csomagolt neked kaját?

Anita annyira döbbent arcot vág, hogy majdnem felröhögök. Jó, hát így tálalva kicsit valóban furcsának tűnik, úgyhogy inkább magyarázok.

– Olyasmi. Megegyeztünk, ő egy adaggal többet csinál, én pedig meghálálom.

– Ugye nem természetben?

Félrenyelek, és köhögni kezdek, Anita viszont szórakozva szemléli a szenvedésemet. Végül megsajnál, felkel, kapok tőle egy pohár vizet, hogy életben maradjak.

– Ez kicsit aljas volt – jegyzem meg, mire vállat von.

– És legalább finom?

– Isteni – sóhajtok fel, és felé tolom a dobozt. – Kóstold meg, imádni fogod.

Elveszi a villát, majd elégedetten hümmög.

– Kifogtad a főnyereményt.

– Amúgy igen. Hétvégén bulit tartott, és megkedveltem a barátait. Értelmesek és van humoruk, kész felüdülés volt az elmúlt hónapok után – mesélem. Anita kezében megáll a villa, rám pillant, mielőtt kibukik belőle a hülyeség.

– Na, ez érdekel. Rongyrázós Madonna-buliba csöppentél, vagy a meg-sem-mondom-hogy-a-pasikra-bukik típusok?

– Ezen nem gondolkodtam. Bár szerintem bőven nem ez a két kategória létezik, ne légy előítéletes – feddem meg, mire vállat von. Elgondolkodva turkálja az ételt a dobozban, látszik rajta, hogy nincs kedve hozzá. A rendelt kaja már csak ilyen, vagy kifogja az ember, vagy legszívesebben kidobná. Hát ezt én sem enném meg, szó se róla.

– Én aztán nem vagyok, bár sajnálnám, ha átcsábítanának a másik oldalra – jegyzi meg, én pedig rögtön visszatérek a valóságba.

– Honnan veszed, hogy menne? – mosolyodom el kissé meglepetten. Most nem tudom teljesen biztosra eldönteni, komolyan gondolja-e vagy éppen szívat, mégis ott a görcs a gyomromban a témától.

– Sosem lehet tudni. Hónapok óta húzzuk egymás agyát, de megmaradt ennyi, az új cuccaimat viszont azonnal kiszúrod.

– Ezt figyelmességnek hívják, csak felvilágosítalak – vágom rá azonnal, nagyon igyekezve, hogy a hangom semleges legyen. Nem akarok bunkó lenni vele, de épp a határon táncol. Azonnal visszavesz, amikor erre ő is rájön.

– Jó, oké, leszálltam rólad. De komolyabbra fordítva a szót, örülök, hogy jól érzed magad az új helyen. Mikor hívsz át látogatóba? Tudod, lecsekkolom a konkurenciát – kacsintja, de ez már érezhetően csak szórakozás. Fel is nevetek.

– Nálad elgurult az összes kerék.

– Sosem volt.

– Most, hogy mondod… – incselkedem vele, mire kapok egy nagyon csúnya pillantást.

– Menj a picsába! – kacag fel.

Mégis rátelepedik a hangulatomra valami furcsa, fojtogató szín, amit évek óta nem éreztem. Egész nap rossz kedvem van tőle, pedig igyekszem figyelmen kívül hagyni. Bár hazudnék, ha azt állítanám, nem tudom a pontos okát, mégis amikor valaki rákérdez, gond van-e, csak megrázom a fejem, és azt mondom, fogalmam sincs, ilyenem van. Nem akarok visszanézni…

Nem vagyok egy panaszkodó típus, de amikor ennyi a meló, legszívesebben elküldenék a fenébe mindenkit, oldja meg a problémáit saját maga, vagy vegyen vissza. Aztán mégsem teszem, csak csendben tűröm, és nézem az órát, hátha gyorsabban jön el a munkaidő vége.

Hullafáradtan érek haza. Megmosom a kezem, közben elkövetem azt a hibát, hogy belenézek a tükörbe. A látványtól sokkot kapok. Vizet locsolok az arcomra, nem mintha sok értelme lenne, a fáradtság szinte belevésődött a bőrömbe, rám férne egy kiadós alvás. Vacsora után, mert éhen halok.

A fürdőből kilépve azonban megdermedek, az átható füstszag egy pillanatra pánikba ejt.

– Mi a…

– Ne mondj semmit! – megy elébe a mondat végének Márk, amikor a konyhába érek. – Új recept, szét vagyok esve, és eggyel kevesebb edényem lett. A picsába, ebben hivatalosan le sem éghetne semmi!

Dühösen vágja az egészet a mosogatóba, míg én sokkosan meredek a romokra. Nem tudom, mi lenne a jobb ötlet, elmenekülni vagy segíteni.

– Tudok…

– Nem, megoldom – vágja rá Márk, mintha olvasna a gondolataimban. Nagyon remélem, hogy nem így van, különben bajban vagyok. Ez megmosolyogtat. – Ilyen vicces? – morogja, amikor rám néz. Gyorsan megrázom a fejem.

– Csak befejezed a mondataim. Ha a fejembe látsz, inkább költözöm.

Felröhög. Végignéz a konyhán, majd az ablakhoz lép, sarkig tárja, és rágyújt. Meglepetten pislogok rá, de mielőtt szóvá tehetném, megelőz. Megint, ami már kissé ijesztő.

– Igen, tudom, azt mondtam, idebent nincs cigi, de épp baszok rá.

Felsóhajtok, és a konyhapulthoz sétálok.

– Amúgy mi lett volna?

– Valami olasz.

– Aha – hagyom rá, és a rongyért nyúlok. Az megragadt, hogy utál mosogatni.

– Hagyd, majd elintézem.

– Inkább higgadj le – válaszolom, mire nyűgösen felmorran. Ez rá a legjobb szó, mert nem dühös vagy szomorú, hanem kifejezetten… nyűgös. – Ez is hirtelen felindulásból jött? – érdeklődöm a múltkori beszélgetésünkre utalva.

– Aha.

– Elakadtál valamivel?

– Mindennel – feleli lemondóan. Kifelé bámul, az utcát pásztázza, percekig csendben dohányzik. Békén hagyom, úgy tűnik, most arra van leginkább szüksége, csak lopva sandítok rá néha-néha. Fáradtan fújja ki a füstöt, a mozdulatban, amivel elnyomja a csikket, szinte tombol az idegesség. – Bocs, jövő hétfőn határidőm van az elmúlt félév legfontosabb munkájához. Idegbeteg leszek és hisztis, ne vedd fel.

– Oké.

Elmosogatok. Márk szótlanul álldogál ugyanott, teljesen a gondolataiba mélyedt. Amikor végzek, a hűtőhöz lépek, de amint kinyitom, megszólal:

– Nincs kedved megenni egy gyrost? Éhes vagyok, és még egyszer neki nem állok a főzésnek, egyedül viszont nincs kedvem lemenni.

A hűtő tartalmára téved a tekintetem. Tulajdonképp nem túl sok kajám van, úgyhogy azonnal elfogadom az ajánlatot.

– Mehetünk.

Márk ismét rágyújt, amikor leérünk a ház elé, de ezúttal engem is megkínál. Tényleg gondterheltnek tűnik, egyenesen nyúzottnak, kezdem magam rosszul érezni, amiért azt hittem, nekem van elegem a világból.

– Sok múlik a hétfőin? – faggatom, mire elhúzza a száját.

– Elég sok pénz, arról nem is beszélve, hogy remek ugródeszka lehet. Szóval igen, én meg ülök a kurva gép előtt, és próbálok nem megőrülni. Nem az, tervek vannak, de valami hiányzik, nem tetszenek a színek, és… Á, hagyjuk. Nem akarlak terhel ni – legyint, aztán mutatja, hogy forduljunk balra.

– Ha az segít, dühöngd ki magad nyugodtan. Hozzászoktam, hogy mások nyűgjeit hallgatom.

Na, itt már felröhög. Vidáman megcsóválja a fejét.

– Pszichológusi diploma nem is kell, mi? Elég fél év ügyfélszolin, és profi leszel, hogyan kezeld az embereket?

– Majdnem – felelem, és valahol komolyan is gondolom. Sosem voltam türelmetlen típus, de mióta ezen a területen dolgozom, sokkal másképp állok hozzá az emberekhez. Valahogy könnyebb. Márk lecsap a témára, valószínűleg jót tesz neki a terelés.

– Nem utálsz még mindent és mindenkit?

– Napfüggő – vágom rá azonnal, Márk arcán pedig ott marad a vigyor. Így azért jobb.

– Na, megmutatom, hol lehet enni a legjobb gyrost a kerületben. Már ha esetleg nem ismernéd.

Igazság szerint még szét sem néztem rendesen a környéken, úgyhogy valóban nem próbáltam a helyet, de egyet kell értenem Márkkal, isteni a kajájuk, és nem is drága.

– Ide jössz, ha nem sikerül egy új recept? – kérdezem viccel ve, Márk viszont bólogat. Lenyeli a falatot, aztán válaszol.

– De csak ha nincs türelmem kivárni a pizzát. Amúgy lusta dög vagyok – árulja el. Ezt valahogy nehezen hiszem el, és szerintem ez látszik is rajtam, mert Márk hozzáteszi. – Tényleg. Ha nem szórakozásról van szó, majdnem lehetetlen kimozdítani otthonról. Legjobb barátom a négy fal. Nálad?

– Szintén. Semmi hobbi?

– Nem sok – von vállat, majd újabb falat után folytatja. – Filmek, zene. Patrik néha elrángat bringázni, de ahhoz nagyon be kell vetnie magát. Mondjuk nem szoktam megbánni, nekem csak elindulni nehéz.

– Ez ismerős – bólogatok. – Én az elmúlt időszakban kifejezetten játékfüggő lettem.

– Na, és mivel játszol?

Ez a téma kitart hazáig, mert nagy örömömre Márk is elég sokat tolja. Nem pont azokat szereti, amiket én, de attól még jól eldumálunk. Kezdem tényleg úgy érezni, életem legjobb döntése volt ez a költözés.

4.

– Szombaton elmegyünk inni, talán még táncolni is. Mit szólsz?

Anita úgy támad le szerdán az ötlettel, hogy reflexből beleegyezek. Épp hazaindultam, amikor elkapott az iroda bejáratánál, úgyhogy a meglepetés erejével azonnal nyert.

– Jól hangzik.

– Viszek pár ismerős csajszit is – kacsint rám, én meg felnevetek.

– Felcsaptál kerítőnek?

– Jaja, titokban tanácsadást is tartok. Ha jó leszel, te lehetsz az első kuncsaft – vihogja, mire összevonom a szemöldököm.

– Ennyire elveszettnek tűnök? – kérdezek rá, Anita viszont kecsesen vállat von. Szóval igen. – Jól megvagyok most egyedül. Kicsit belefáradtam már a hiábavaló próbálkozásba – mondom, de belém fojtja a további magyarázkodást.

– Nem mondtam, hogy neked viszem őket – vágja rá vigyorogva. – Viszont nem értem, hogy egy ilyen normális pasi, mint te, miért van még mindig egyedül. Az ilyennek szeretnek a nők gyerekeket szülni. Hogy a fenébe nem akadsz rá egyetlen értelmes jelentkezőre se?

– Én tudjam?

– Hát, én biztosan passzolom az okát – csóválja a fejét, aztán int egyet, és eltűnik a mélygarázs felé.

Az épületből kilépve morcosan emelem égnek a tekintetem, ezúttal szó szerint. Remek, szakad az eső, nálam meg persze nincs ernyő, ami egyet jelent azzal, hogy teljesen el fogok ázni, mire hazaérek.

Alapjáraton szeretem a vihart. Gyerekkoromban odáig voltam érte, de teljesen más az ablakból nézni a természet tombolását, mint amikor az ember ténylegesen a bőrén érzi. Ráadásul a levegő is lehűlt, ha most nem kapok tüdőgyulladást, akkor soha. Pont ma jöttem egy szál pulcsiban, ez annyira tipikus…

Reszket a kezem, miközben az ajtót nyitom. Lerúgom magamról a cipőt, és nekiállok vetkőzni rögtön az előszobában. Nincs kedvem végigcsöpögtetni a lakást, mert a ruhámból csavarni lehet a vizet. Hangosan elkáromkodom magam, mire Márk kíváncsian dugja ki a fejét az ajtaján.

– Az igen! – kiált fel. – Ennyire esik?

– Özönvíz van odakint – jegyzem meg, és bedobom a fürdőbe a cuccaim. – Mindjárt eltakarítok, de ha nem zuhanyozom le, meg fogok fázni.

– Menj csak, majd feltörlöm – legyinti, miközben a konyha felé indul. – Bedobok neked egy teát a mikróba.

– Köszi!

A zuhany alatt kicsit felengedek. Ha így folytatjuk, kénytelen leszek ráállni, hogy nézzem, mit mondanak az időjárásról. A mobilomon is ott virít az applikáció, erre én megszívatom magam, nem vagyok normális. Akkor jövök rá, hogy váltás cuccot nem hoztam be, amikor a törölközőért nyúlok. A derekam ra tekerem a frottírt, aztán a konyha felé veszem az irányt. Már félig kihűlt a tea, de így is jobban érzem magam tőle.

– Nem tudtam, milyet szeretsz – szólal meg Márk mögöttem, mire megugrom. – Bocs, nem akartam osonni.

– Belemerültem a gondolataimba.

Márk megkerül, kávéért nyúl, ráadásul teljesen tele is tölti a bögrét. Sokkosan bámulok rá, ő viszont értetlenül pislog vissza.

– Mi van?

– Ha azt megiszod, mentőt kell hívnom – jegyzem meg, de kiröhög. – Komolyan, úgy meg fogja dobni a szívverésed, hogy kiugrik és elszalad.

– Ó, jobban aggódok a pulzusomért, ha még sokáig így mászkálsz, egy szál törölközőben – vágja rá fapofával, a reakciómat lesve. Hirtelen nem tudom eldönteni, most tesztel-e, úgyhogy rákontrázok.

– Most öltözésre vagy vetkőzésre szólítasz fel? – Márk először meglepődik, majd nevetni kezd. – Bocs, szörnyen magas lab da volt – magyarázkodom, mert zavarba jövök a saját merészségemtől. Ettől kicsit ő is lehiggad, de a vigyora marad.

– Oké, ez most nagyon kellett. Feldobtad a napomat – sóhajt ja jókedvűen, majd a szobájába megy. Nem értem, hogyan képes kihozni belőlem ezt a felszabadultságot, ilyen kétértelmű poénokkal nem szoktam előrukkolni. Saját magamat is megleptem vele, és nem tudom eldönteni, ez most jó-e, vagy rossz.