Copyright © Szigeti Kovács Viktor

Borítófestmény © Cserny Tímea, 2022

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2022

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének

közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Till Katalin

Borítóterv: Cserny Timi Pookah

Tördelő: Zölley Imre

Korrektor: Hajdú-Antal Zsuzsanna, Kótai Katalin

ISBN 978-963-432-184-2

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

1.

Hetekig csak gubbasztott a dombtetőn, és onnan figyelte a falut. Akkor érkezett, amikor sötétedni kezdett, a nap lebukott a domb mögött, ő pedig megjelent. Pontosan, mint egy óramű, mintha ő nyelte volna el a fény utolsó maradékát, hogy aztán sötét legyen. Az emberek nem látták, nem is láthatták, mert az éjszaka sűrűbb lett körülötte, sem a csillagok, sem a hold nem világította meg különös alakját. Fejéből, amely akkora volt, mint egy kamaszgyereké, két vöröses szarv meredt ki, a farka pedig dárdaalakban végződött, ha megcsóválta, mélyebb lett az éjszaka. Úgy keverte maga körül a sötétet, mint valami sűrű, ragacsos levest. Hetekig csak ült és nézte a házat: éjfél és hajnal három között mozdulatlan volt a csönd a vályogviskók között. Mindenki, még a kutyák is aludtak ilyenkor. Aztán egyik nap fogta magát, és lesétált a dombtetőről. Zajtalanul járta körbe a házakat, csak néha roppantak meg az őszi levelek szőrös talpa alatt. A levegő friss volt, de lassan már csípősre fordult, az emberek begyújtották a kemencéket, a fahasábok pedig olykor nagyot durrantak, mintha csak mérgükben pufognának. Ezek a finom durranások már az ősz hangjai voltak: végérvényesen elmúlt a nyár, és a világ elindult a tél felé. Ha Fene ember lett volna, akár meghittnek is találhatta volna a benti melegből kiszűrődő hangokat, de nem ember volt, így semmit nem jelentettek számára.

Nem azért döntött úgy, hogy magával viszi a lányt, mert Cilonda megtiltotta neki, még csak nem is azért, hogy bosszút álljon a táltoson, ennél sokkal egyszerűbb volt az ok: Tündérszép Ilonának olyan csodálatos aranyszőke haja volt, ami még az ördögfit is megbabonázta. Úgy kacagott hajában a szél, akár az aranyalmákon a napsugarak; egyik fürttől a másikig lebbent, miközben boldogan fürdött a szőke zuhatagban. Az volt a legszebb, amikor belekapott és összevissza dobálta, mintha direkt játszana, fogócskázna a könnyű aranyhajszálakkal; szétszedte és összegubancolta a fürtöket, hogy aztán minden egyes szálat újra szétválassza a láthatatlan mókamester. Persze az alsóvilágban nem volt sem szél, sem napsütés, de ez nem érdekelte Fenét, ő csak a kalickájába akarta zárni Tündérszép Ilonát, és egészen addig nézni, amíg el nem hervad a szépsége. Ha már olyan lesz a kénkőtől bűzlő, forró alsóvilágban, mint a többi ráncos, beesett szemű, rémséges banya, akkor el is engedi – felőle mehet vissza a táltosához.

Kücsen nem vigyázott eléggé a kedvesére, de ne ítéljük őt el ezért. Hiszen miután legyőzte Cilondát, béke köszöntött a világra. Az Öregisten személyesen látogatta meg a vén banyát, és meghagyta neki, hogy hagyja békén az embereket, azóta pedig valóban nem kellett tartani sem a boszorkányoktól, sem az ördögfiaktól. Nem jártak már be a falvakba, és nem bántalmaztak senkit. Kücsen így nyugodtan indult el szokásos, őszi körútjára, hogy még a tél előtt odaérjen mindenkihez, és gyógyíthassa a betegeket.

Igen ám, de Cilonda már nem volt a régi, kegyetlensége és harcias természete megkopott, akár a moha a sziklák oldalán. Sokan nem nézték ezt jó szemmel, egyre hangosabbak lettek a pusmogások, hogy a boszorkány talán már nem méltó arra, hogy az alsóvilág ura legyen. Pecsétet, őt kéne trónra ültetni, ha pedig arról volt szó, hogy mit szólna ehhez az Öregisten, akkor a legtöbben csak a vállukat vonogatták. Fene sosem volt engedelmes fajta, és amióta Cilondát gyengülni látta, egyre kevésbé tudta leküzdeni magában minden nappal erősödő vágyát, hogy elrabolja az aranyhajú lányt. Ezért álldogált most a fűzfa alatt, ami egyenesen Kücsen és Tündérszép Ilona ajtajára nézett. Régóta figyelte a falut, tudta, ilyenkor senki nincs már odakint, az emberek rég bezárkóztak viskóikba a hideg és a sötét elől, úgy rabolhatja el a lányt, hogy észre sem veszik. Mire pirkadni kezd, és a dolgosabb emberek megébrednek, ő már régen az alsóvilágban lesz a lánnyal.

2.

Hosszú idő, kerek nyolc esztendő telt el azóta, hogy Kücsen és Ilona összeházasodtak. A táltos először még gyermekként találkozott a lánnyal, persze senki nem mondhatta volna meg róla, hogy éppen hétesztendős, amikor meggyógyította a lányt. Mint a táltosok oly gyakran, ő is zsenge kamasznak tűnt már gyermekként, amikor pedig tizennégy évesen szembenézett Illujankasszal, a sárkánnyal, már fiatal férfinak tetszett a külseje alapján. Kücsen immár huszonhat éves volt, és erős szakállát leszámítva pontosan ennyinek is festett. Kevés táltos éri meg a felnőttkort, de aki igen, az úgy öregszik tovább, mint bárki más emberfia. Kücsen legyőzte annak idején Cilondát, a tél véget ért, és a világra nyugalom köszöntött, különleges táltos képességeire a gyógyításon kívül, úgy tűnt, nincs már többet szüksége, így az érzékei is eltompultak. Még csak nem is sejtette, hogy most, amikor ő a láztól gyötört falubelieket gyógyítja, Fene, az ördögfi odalép házuk ajtajához, és szőrös mancsával betolja az ajtót, hogy elrabolja az ő gyönyörű kedvesét.

Igazán szerette Ilonát, de nem akkor szeretett bele, amikor megpillantotta gyermekként, dehogy, akkoriban még nem gondolt ilyesmire. Évekkel később is először csak a hiányát érezte meg, akkortájt, amikor ősz hajú tanítóját, Agolcsot hazaküldte a felsővilágból. Egy alkalommal az öreg bánatosan emlegette Saroltot, a feleségét, akit már évek óta nem látott a közös utazásuk miatt, neki meg egyszer csak valamiért eszébe jutott ez az Ilona nevű lány. Akkoriban az égigérő fa tetején bóklásztak, meg akarták találni az Öregistent, amíg azonban odafent csupán egyetlen nap telt el, addig odalent egy kerek esztendőt morzsolt el az idő kegyetlen malma. Hogy miért intézte így az Öregisten? Ki tudja, talán azért, hogy így büntesse az illetékteleneket, akik be mertek merészkedni az ő birodalmába, oda, ahol az egyszerű halandónak semmi keresnivalója nincsen. Persze ki tudja, az is lehet, hogy nem az Öregisten teremtette meg az időt, hanem pont fordítva: a végtelen és olykor hóbortos idő szülte meg még az Öregistent is. Mindenesetre az égigérő fa tetején bandukolva Agolcs egyre gyakrabban kesergett, hogy szegény kedvese egyedül fog megöregedni, és tán már sosem látják egymást. Kücsennek pedig erről valamiért eszébe ötlött a lány, hogy vajon hány éves is lehet. Az a pillanat jutott az eszébe, vagy inkább dobbant meg a szívében, amikor Ilona halovány mosolya egyszer csak pirosan nevető almává gömbölyödött. Ez akkor történt, amikor megmondta neki, hogy most már ő is saját szemével nézheti meg az első tavaszt. Sok embernek segített Kücsen, de valamiért ennek a szőke hajú lánynak a képe derengett fel benne, amikor Agolcs Saroltról, a világ legjóságosabb asszonyáról beszélt.

Aztán pár évvel később, amikor újra meglátogatta a falut, és találkozott a gyönyörű leányzóvá érett gyermekkel, elfogta az a furcsa érzés, ami máig minden napját végigkísérte. Különös volt, egészen különös, már csak azért is, mert a táltos, hiába volt az évei szerint még gyermek, mégis tudott már mindent az életről, olyat is, amit csak egy aggastyán tudhatott. Ismerte a születést és ismerte a halált, tudta, hogyan tud mélységesen gyűlölni és önfeledten szeretni az ember, úgy olvasta az emberi érzések tárházát, mintha csak szótárként heverne előtte. De Ilonát újra megpillantva olyasmi dobbant meg a szívében, amivel korábban nem találkozott, és amire így szava sem lehetett. Semmit nem tudott a lányról, csupán annyit, hogy hozzá tartozik, mint a világhoz az ősz, a tél, a tavasz és a nyár. A mezők és a domboldalak, melyek korábban a végtelenbe ringtak előtte, most határokat kaptak, mert a képzeletében mindegyik végén Ilona állt, és várt rá.

A lány is szerette a táltost. Amióta elment gyógyítani a határ menti falvakba, minden reggel odasétált a cseresznyefához, és megnézte a virágot, ami kerek tizennégy esztendeje nem hervadt el, de gyümölcs sem fakadt belőle soha. Ez a törékeny, rózsaszín bimbó volt az új tavasz kezdete. Kücsen ezt a virágot csalogatta elő először a húszéves tél fogságából, és adta a lánynak ajándékba, és azóta is minden reggel úgy pompázott, mint ahogy régen megszületett. Egy szomorúság volt csupán az életükben, hogy nem lehetett gyermekük, mert aki táltos, annak bizony nem születhetett se fia, se lánya, hogy miért, azt csak az Öregisten tudta, vagy talán ő sem.

Kücsen elhessegette gondolatait Ilonáról. Esteledni kezdett, a kicsiny faluban megelevenedtek a zajok, a szél pedig, mintha csak hirtelen előbújt volna az egyik fa mögül, fújdogálni kezdett, csípős hideget hozva magával. Sokféle lázzal találkozott már Kücsen, de ez most egészen különös volt. Az emberek forró teste nem verejtékezett, nem nyöszörögtek és nem jajgattak sem az idősek, sem a gyerekek. Mintha révületben lettek volna, akár Agolcs, amikor a kígyók és békák országában járt, mintha csak a testük igent mondott volna a betegségre. Az asszony, kinek lázas kezét fogta, hirtelen kinyitotta a szemét, és ránézett.

– Nagyon sok mostanában a fekete macska. Régen nem volt ennyi. Az erdőből jönnek, és úgy ülnek le a kandalló mellé, akárha otthon lennének.

A táltos kedvesen rámosolygott, mert nem értette, miért mondja neki ezt az öregasszony.

– Az egyik tegnap éjszaka ráült a mellkasomra, azt hitte, alszom, de ébren voltam, nem vagyok bolond, tudom, mi történt. Azóta vagyok lázas.

– Macskától még senki nem lázasodott be – válaszolta még mindig mosolyogva Kücsen.

– Attól nem, de ezek, akik itt járkálnak köztünk a faluban, akár a pökhendi uraságok, nem is macskák.

– Hanem micsodák?

– Boszorkányok.

– Bolond beszéd – emelte meg kissé a hangját a fiú. – Régóta nincsenek már boszorkányok!

– Hát most újra vannak! – erősködött az öregasszony, miközben a szél nyikorogva betolta az ajtót, mint aki kéretlenül be akar köszönni a lakóknak.

– Akárhogy is, az a fontos, hogy már jobban van, a láz lecsillapodott, ha meg tart a macskáktól, hát zavarja el őket – válaszolta Kücsen, miközben a lengedező ajtót nézte. – Mennem kell tovább, sokan betegek még – nézett ismét az asszonyra, akinek olyan riadt volt a tekintete, mintha halottat látott volna.

– Nyugodjon meg – mondta újra elmosolyodva Kücsen, majd kifelé indult, de neki is rossz érzése támadt. Lassan behajtotta maga mögött a nyikorgó ajtót, és felnézett az égre. Az őszi szél mint valami szigorú tanító rázta meg a fákat, a levelek pedig engedelmesen hullani kezdtek. Kücsen a kopaszodó fák koronája felé pillantott, amikor meghallotta a madár hangját. Ezer közül is megismerte Agolcs varját, és azt is tudta, nagy baj történt, hiszen az öreg hosszú évek óta nem küldött neki madarat. A komor ágak mint a vének imára kulcsolódó kezei értek össze a szürke égen, a madár pedig mintha az összezáródó ujjak közül akarna szabadulni, iramlott fel egy éles kanyarral a magasba. Rég volt ilyen szürke az ég – ötlött fel benne egy pillanatra a gondolat, miközben a varjú különös mozgását figyelte. Szárnyai mintha csak ecsettel rajzolták volna tele az eget. Tudta, hogyan kell olvasni a madár röptét, amely pontosabban diktálta az üzenetet, mint ahogy némelyik ember megfogalmazza a mondandóját. Siess haza. Baj. Ilona.

Kücsen egy pillanatra megborzongott. Mi történhetett? Gyorsan visszament a házba, és egy szelencét nyomott a beteg asszony kezébe.

– Ebben beléndek van, aki még lázas, annak tegyen belőle a nyelve alá, most mennem kell. – Azzal választ sem várva kisietett a házból.

3.

Ha nála lett volna a csizma, amit valamikor Bibura, a jóságos tündér készített neki fürge gyermekszelekből azon a hegyen, ahol a szél születik, akkor egy pillanat alatt otthon lehetett volna, de nem volt nála. Miért is lett volna? Nem hozta el, hiszen úgy gondolta, faluról falura kell majd járnia, s ezt normális lábbeliben is megteheti. Ilona puha és kényelmes cipőket varrt neki szarvasbőrből, még a nagyanyjától tanulta a mesterséget, amit, mondhatni, tökélyre fejlesztett. Így ahelyett, hogy a széllel szállt volna, most úgy kellett haladnia, mint bárki más emberfiának. Futott, ahogy csak bírt, de tudta, ha nem veszít a tempóból, akkor is három nap, amíg hazaér. A csípős, őszi levegő átjárta a tüdejét. Talán egy óra telt el, amikor úgy érezte, nem bírja tovább az iramot, meg kell állnia, aztán keze a nyakában kalimpáló láncra kulcsolódott. Sárkánycsontból készítette neki a lány, és azt véste bele a kőnél is keményebb anyagba, hogy „a legnagyobb erő a jóság”. A lánc beleragadt a verejtékébe, és ő erős lett ismét. Az emlék átbillentette a holtponton, és nem érzett többé fáradtságot, sem fájdalmat. A lábai mintha maguktól mozogtak volna, könnyedén hagyta maga mögött a kilométereket, egyiket a másik után. Fű, fa, virág mind meghajolt a táltos előtt, mert tudták, hogy kicsoda is ő valójában: nem csupán egyszerű halandó, hanem olyan ember, aki szóra bírja és megvigasztalja a természetet.

A varjú eltűnt, nem repült már fölötte. Kücsen tudta, azért, mert vitte a hírt Agolcsnak, hogy ő úton van. Szegény jó öreg Agolcs, biztosan azonnal küldte a varjat, amikor a baj megtörtént, legyen az bármilyen természetű is. Nagyon szerette az idős férfit, aki már akkor is jócskán benne volt a korban, amikor megismerkedtek. De mit is jelent a kor, hiszen Agolcs még hatvanévesen is úgy feszítette az íjat, hogy az erejük teljében lévő húszévesek is megirigyelhették volna. Ha jól számolta, több mint nyolcvan év öröme és bánata nyomta immár a férfi vállait. Nagy idő – ő volt a legidősebb ember Keveházán. Amióta a felesége magára hagyta, megromlott az állapota, a vidámsága és ereje Sarolttal halt, a jóságos asszony magával vitte a sírba, Agolcs pedig nem mosolygott többé. Ilona vitt neki mindennap friss ételt a főztjükből, de épphogy csak megpiszkálta az ízletes őzpörköltet vagy sült halat, és Kücsen beszámolóit is unottan hallgatta, pedig korántsem volt érdektelen a fiú mondandója. Amióta véget ért a húszéves tél, az emberek is kezdtek olyanok lenni, mint korábban: az északi és déli határvidék egyre többször kapott össze, és félő volt, hogy újra fegyvert fognak egymásra. A déliek már Hadúrt is választottak: egy Belián nevű férfit, kinek neve kapzsiságáról vált ismertté, híre pedig faluról falura szállt. A mindig mogorva déliek egyedül Kücsen miatt nem indultak meg észak felé; féltek a táltostól, a szóbeszéd az évek alatt tetteit is felnagyította és ijesztő köntösbe bújtatta. Az emberek azt beszélték róla, hogy varázskardjával egyetlen suhintással vágta le a rettenetes sárkány, Illujankasz fejét. Az igazság ezzel szemben az volt, hogy Illujankasz egyáltalán nem volt rettenetes, és a feje is a nyakán maradt. Közösen szegték meg a régi világ törvényét, és nem küzdöttek meg egymással a táltosviadal napján, helyette inkább barátok lettek, a törvény pedig széttört, akár a szikla.

A félelem mellett szerencsére volt egy másik ok is, amiért nehezen lehetett volna sereget toborozni észak, azaz a valamikori nemzetségfő, Keve birtokai ellen. Az emberek tudták, mit köszönhetnek Kücsennek, Keve unokájának, még emlékeztek rá, hogy ő győzte le Cilondát, és adta vissza a világnak a tavaszt a húszéves tél fogságából. Ez pedig akkora ajándék volt, hogy a legtöbben valamiféle szentként tekintettek rá, és nem érdekelte őket többé a valamikori határ menti viaskodás. Igen ám, de az emlékezést sem kímélik az idő rozsdás malmai, azok is elforgácsolódnak, mint minden más ezen a mihaszna világon.

Besötétedett, a táj pedig idegen lett és félelmetes. Talán még hasonlót sem érzett soha Kücsen, és futása menekülésbe csapott át. Mintha nem valahová igyekezne, hanem valami elől el akarna rohanni. A fák nyikorogtak körülötte az éjszakában, akárha a sötét szólaltatná meg vénséges hangszereit. Nem tudta eldönteni, hogy a gyomrában erősödő félelemnek a különös táj-e az oka, vagy Agolcs baljóslatú üzenete, mindenesetre, ahogy bírta, megszaporázta a lépteit.

Egy idő után a magas fák koronája eltakarta az eget, a hold és a csillagok fénye alig szűrődött át a sűrű lombokon. Mehetett volna másik úton is, kikerülve az erdőt, de akkor hosszú órákat veszít, ezért úgy döntött, átvág a rengetegen. A fák és bokrok azonban mind jobban sokasodni kezdtek előtte, mintha csak őt akarnák hátráltatni. Érezte, nem jól van ez így, a körülötte sűrűsödő növények szaporodását nem a természet rendje diktálja, hanem valami titokzatos erő hátráltatja az útját. Sokféle erdőben járt már, valaha régen olyanban is, amit Cilonda, a boszorkány babonázott meg. Hasonló volt ez is, az indák áspiskígyóként tekeregtek előtte, az ágak pedig gonoszul utánakaptak. Az eredendően jóságos növényeket megszállta a rossz, ami arra kényszerítette őket, hogy megnehezítsék a táltos útját.

Aztán egy pillanatra megtorpant, hogy utána még gyorsabb vágtába kezdjen. Elvesztette a szívéből Ilonát, mintha csak egy törékeny madárka lett volna, egyszerűen kiröppent belőle. Ilyen még soha nem fordult elő, eddig mindig vele volt, de most hirtelen eltűnt, és csak a feneketlen üresség maradt a helyén. Tudta, hogy ebben a pillanatban valami nagyon rossz dolog történt, rosszabb, mint amit Agolcs varja üzent, legyen az bármi is. Az idő malomkereke mind lassabban őrölt, mintha nagyot csikordulva megállni készülne. A pillanatok vánszorogtak, holott éppen iparkodniuk kellett volna. Kücsen akárhogy igyekezett, úgy tűnt, örökre az erdő foglya marad. Megállította a lépteit, és hosszú idő után először Biburára, a tündérre gondolt.

– Bibura! – kiáltotta el magát, ahogy csak bírta, de ordítására csupán az erdő csendje volt a válasz, a tündér nem mutatkozott. Helyette azonban egy bicegő szarvas lépett elő a sűrűből. A sötétség ellenére is látni lehetett, hogy idős és beteg. Le volt soványodva, fehér bundája pedig csapzott volt, mintha régóta menekülne valami elől. Odalépett Kücsen elé, és agancsával a beteg lábára bökött, mintha legalábbis a gazdájától kérne segítséget. Kücsen első pillantásra látta, hogy a láb bizony el van törve.

– Szegény jószág, hát veled meg mi történt? – kérdezte az állattól, miközben odalépett hozzá.

Lehajolt, majd kezébe vette a beteg végtagot. Finoman köré kulcsolta a tenyerét és várt – az erő, ami áradt a tenyeréből, felmelegítette a szarvas lábát. Talán fél percig sem tartott, és Kücsen tudta, hogy a csont összeforrt. Ez is a táltos egyik képessége volt: sok sebet, tört csontot gyógyított már meg csupán kezének érintésével. Felegyenesedett hát, és újra a sutára nézett. A szarvas most már úgy festett, mintha nem is az az állat lett volna, amelyik az imént eléje sétált. Egy ragyogó bundájú, fiatal, erős és délceg szarvas állt előtte; ez a változás azonban nem az ő műve volt. Kücsen nem sok mindenen lepődött meg, de amikor az erdei jószág hangosan megszólalt, bizony tátva maradt a szája.

– Meggyógyítottál, táltos, holott tudom, sietős a dolgod. Pattanj hát a hátamra, és én hálából a szélnél sebesebben hazaröpítelek.

4.

Cilonda, minden boszorkány anyja, tanúja volt annak, hogy mit tett Fene. Az ablakai, melyek előtt semmi nem maradhatott titokban, most is elárulták a gaztettet. Tisztán látta, hogy az ördögfi szőrös kezét ráteszi a kilincsre, majd benyit az ajtón, hogy aztán valamivel később a megkötözött és rúgkapáló Tündérszép Ilonával távozzon onnan. Azt már nem látta azonban, hogy egy másik ajtó is kitárul, és a vén Agolcs lép ki rajta, hogy Fene után eredjen. Nem látta, mert mérgében elfordult az ablaktól, dühös volt és tehetetlen. Cilonda egyre nehezebben hozta meg a döntéseit. A táltos kardjának érintésétől úgy burjánzott szívében a jóság, akár a pestis. Szinte minden idejét azzal töltötte, hogy a különös betegség ellen harcoljon, de hasztalan volt minden, nem tudott már olyan gonosz lenni, mint régen, és ezt sajnos az alsóvilág valamennyi lakója is érezte rajta. A sárkányok, kik valaha rettegték anyjuk közeledtét, mostanság csak értetlenül bámultak rá, ha elhaladt mellettük. Korábban nem találkozhattak úgy a banyával, hogy valamiért ne mért volna büntetést rájuk. Hol azzal volt baja, hogy degeszre eszik magukat forró parázzsal, hol pedig azzal, hogy miért nem engedelmeskednek természetüknek, és zabálnak egész nap. A kéken fénylő lidérceknek régebben egy percnyi nyugtuk sem volt, hogy miért nem zölden pompázik ármányos testük, ám ha valamelyik éppen zölden csillogott, biztos lehetett a számonkérésben, hogy ugyan, miért nem a nemes kék színt ölti magára.

Kimondani is rettenetes, de egy ideje nem büntette, hanem vigasztalta az alsóvilág lakóit. Egy alkalommal például Tamara, a boszorkány azon búslakodott, hogy milyen szépek is az emberek, ő pedig milyen öreg és rút. Cilonda korábban ezért a beszédért nem csekély büntetést rótt volna ki a csúfságra, régi gonosz természete azonban elhagyta. Odalépett Tamarához, és megsimogatta kopasz fejét, majd azzal vigasztalta, hogy kevés oly szép gyermeke van, mint ő. Ráadásul Cilonda érintésétől a banya valóban megfiatalodott, kopasz fején pedig szépséges vörös hajfürtök nőttek. Egy szó, mint száz, minden boszorkány anyja korántsem volt könnyű helyzetben: megváltozott természetével meglehetősen nehéz, sőt lehetetlen volt rendet tartania az alsóvilágban.

Érthetetlen módon a düh helyett most is csupán szánakozást érzett, sajnálta Tündérszép Ilonát, amiért elrabolta az arcátlan ördögfi. Egy darabig mogorván bámult maga elé, majd visszafordult, és újra kinézett palotája ablakán. Fene már a falu melletti domboldal tetején járt. Ezért üldögélt ott hetek óta – mormolta maga elé a boszorkány, és elhatározta, megbünteti tettéért a gonosztevőt. Nem is akárhogyan: egyik saját ketrecébe zárja, és elrettentő példaként ott hagyja az idők végezetéig, vagy mindenki szeme láttára egyszerűen kővé dermeszti a bestiát. Mindenképpen meg kell torolnia a bűnt, és példát kell statuálnia, így talán erősen megkopott tekintélyét is visszaállíthatja – szőtte tovább a gondolatait. Aztán odalépett egy másik ablakhoz. A táltos épp egy kicsiny faluban volt, jó, ha tíz földbe ásott ház árválkodott az erdő szélén. A tél már közeledett, sokan betegedtek le ilyenkor. Kücsen most is egy lázas ember homlokára tette a kezét, hogy meggyógyítsa. Aztán valamiféle füveket vett elő a tarisznyájából. Biztos valami gyógyító virágzat – gondolta Cilonda, majd hirtelen ismét harag öntötte el a szívét. Ez a fiú tette őt beteggé, ez a fiú szabadította ki a világot a tél fogságából, és ami a legrosszabb, az Öregisten őt választotta. Hadd vigye csak, ahova akarja Fene azt a tündérszép szerelmét. Visszalépett a másik ablakhoz; az ördögfi lassan eltűnt a domb túloldalán, a lány pedig egyre erőtlenebbül kapálódzott a vállán. Cilonda pontosan tudta, hova akarja vinni, és azt mégsem engedhette.

A következő pillanatban már nem a palotájából figyelte Fenét, hanem előlépett a sötétségből, ami mint egy függöny lebbent szét előtte. A lápban a lidércek tompa fényei kialudtak, ahogy meglátták minden boszorkány anyját. Az alsóvilág legrútabb teremtményei voltak ezek a haszontalan jószágok. Sokuk úgy nézett ki, mint egy kopasztott csirke – inkább voltak viccesek, mint félelmetesek. Mihaszna életüket azzal töltötték, hogy befészkelték magukat az emberek viskóiba, és lehetetlen feltételekhez kötötték távozásukat, például, hogy a gazda kenyérhéjjal szeletelje fel a húst. De voltak olyan lidércek is, kiknek áttetsző szellemalakjuk volt; az ő zöldes fényeik hunytak ki Cilonda jöttére, hiszen még most is ódzkodtak a számonkéréstől, hogy ugyan miért nem kéken pislákolnak. Ők nem jártak be a falvakba, mint kopasztott csirkére emlékeztető rokonaik, de ha valaki a lakhelyükhöz tévedt, akkor kéretlenül megmondták neki halálának napját.

Cilonda jól tudta, hogy ide tart Fene, mivel itt van a legközelebb lejárat az alsóvilágba, itt akarja levinni Tündérszép Ilonát az otthonába, hogy aztán kedvére kínozhassa. Ez a láp nem úgy bűzlött, mint a többi: az alsóvilágból felszálló kénes szag keveredett a zöld nyálkáéval, melyben itt-ott békák kuruttyolása hallatszott. A békák azon különös teremtmények közé tartoztak, melyek leginkább az alsó- és felsővilág határán érezték jól magukat, akárcsak a kígyók vagy a varjak. A legtöbb boszorkány, így Cilonda is, imádta a nyers békahúst, de most nem fűlött a foga az ínyencséghez. A tájat kémlelte, hogy mikor érkezik már az ördögfi. A csillagok tompán fénylettek felette, de a hold alját már pirosra színezte a hajnal láthatatlan karja. Ami azt is jelentette, hogy a reggel szelet hoz majd magával, tán valamelyik tündér veszekedett éjszaka a kedvesével – szőtte magában a gondolatait. Aztán egy apró pont jelent meg a látóhatáron, amiből lassan Fene alakja rajzolódott ki. A boszorkány nézte az ördögfit, és arra gondolt, hogy soha nem tartozott a szívének kedves gyermekei közé. Mirigy rút volt, Guta pedig merész, de Fene a gonoszságán túl, amely minden fattyának sajátja, nem büszkélkedhetett semmilyen tulajdonsággal. Olyan volt, mint maga a romlás, hiszen érintése mindent megfertőzött, de ez most valamiért nem tetszett Cilondának, sőt inkább viszolygott tőle. Fene közeledett, Cilonda pedig nem gondolkodott tovább, összecsapta a tenyerét, és nagy, fekete hollóként szállt fel az égbe. Mindig is szerette a látványos belépőket, és ezen még az az átalakulás sem tudott változtatni, ami immár nyolcadik éve gyötörte.

Az ördögfi mit sem sejtve igyekezett a láp felé, a vállán pedig, immár minden küzdelmet feladva, Tündérszép Ilona hevert. Fene már majdnem céljához ért, amikor egy hatalmas, fekete madár, amit mintha csak a sötét ég szült volna meg, lecsapott rá, és egyenesen az arcába mélyesztette karmait. Fene hátravágódott, a különös csomag pedig legurult a válláról, és alig hallhatóan felnyögött. Tündérszép Ilonának fogalma sem volt, mi történik körülötte, mivel a zsák sűrű szövetén még fényes nappal sem látott volna ki, nemhogy éjszaka. Aztán meghallotta a hangot, ami, úgy tűnt, egyszerre szól mindenhonnan: a föld gyomrából dübörgött, és kénkőként hullott alá a magas égből.

– Fene! Parancsom ellenére bementél a faluba, és ezt tetted! – szólt Cilonda, aki immár valódi alakjában emelkedett a még mindig földön fekvő ördögfi fölé.

Az ördögfi lassan feltápászkodott, és félelem nélkül nézett a boszorkány szemébe, akinek hajában kékes lángocskák égtek.

– Attól tartok, te már nem parancsolsz senkinek!

Cilonda meglepődött, mert érezte, komolyan beszél az ördögfi. Valaminek történnie kellett, különben soha nem mert volna ilyet mondani neki ez a hitvány szolga. Kérdésére a válasz pedig előlépett egy közeli fa mögül. A púpos, hajlott hátú nőt úgy hívták, Pecsét, és régóta bosszantotta már, hogy Cilonda nem az, aki valaha volt. Pecsét maga volt a tökéletes gonosz, irgalomnak és kételynek még morzsáját sem lehetett meglelni a szívében. Mindig is rossz néven vette, hogy nem az Öregisten teremtménye, hogy nem az első boszorkány egyike, hanem Cilonda ki tudja, hányadik fattya. Mindig is úgy bántak vele, mint a többi rémséggel, pedig tudta, érezte, hogy ő jóval a többi boszorkány felett áll: gonoszabb volt, bátrabb és okosabb. Ezért hatalomra vágyott, és mindennél jobban arra, hogy Cilondát, az elsőt, letaszítsa trónjáról. Pecsét egyvalakihez fordulhatott csupán, Karakondzulhoz, a legfőbb lényhez, akit az alsóvilág legtöbb lakója is csak hírből ismert, mégis rettegett. Miután minden boszorkány anyján megérezték a változást, gonoszságát és szigorát gyengülni látták, jobban kezdtek félni Pecséttől, mint tőle. Nem is mert ellentmondani neki senki, amikor közölte, hogy a legfőbb lény engedélyével megfosztja Cilondát hatalmától, és ő lesz az alsóvilág uralkodója, de legalábbis a helytartója, amíg nem rendeződnek a dolgok.

– Cilonda – mondta kurtán a boszorkánynak, mintha csak egy csontot köpne ki a földre.

– Pecsét, mi járatban itt? – kérdezte a másik, majd felnézett a mind jobban fogyó holdra. – Mindjárt hajnalodik – mondta mintegy magának.

– Tévedsz, Cilonda. Nem lesz többet hajnal. Sötétségbe borítom a világot. Amit valaha te terveztél, én teszem most meg.

Azzal csettintett egyet az ujjaival, és a közeledő hajnal meghőkölt, a hold pedig kikerekedett, mint egy hasas disznó.

– Az Öregisten megtiltotta, hogy bántsuk az embereket – emelte fel a hangját Cilonda erősen meglepődve, mivel soha nem gondolta volna, hogy Pecsét ilyen erős mágiára képes.

– Engem nem érdekel az Öregisten! Boszorkányok vagyunk, az a dolgunk, hogy gyötörjük az embereket. De te semmit sem csinálsz. Te már nem vagy boszorkány, olyan lettél, mint egy haszontalan ember, és ezért bűnhődni fogsz!

– Elfelejted, kivel beszélsz, gyermekem! – kiáltotta el magát Cilonda dühösen.

– Nem én felejtek, hanem te, azt, hogy ki voltál valaha! Anyám! – csattant az utolsó szó, akár ostorsuhintás az éjszakában. – Minden boszorkány közül a legelső