Borítószöveg

Jó néhány könyv született már Coco Chanelről – arról a kényes és máig sem teljesen tisztázott témáról azonban mindig is kevesebb szó esett, hogy a németek megszállta Franciaországban milyen szerepet töltött be. Arról tehát, hogy egy a náci államapparátushoz tartozó férfi szeretője volt, és az Ellenállás tagjaiból szerveződött Francia Belső Erők letartóztatta és kihallgatta őt hazaárulás vádjával. Az egy újságíró éles szemével és egy regényíró lelkével megalkotott, hiánypótló Coco a Ritzben ebbe az időszakba repíti el az olvasót. A megtörtént eseményekből kiinduló, szerteágazó kutatásokon alapuló, de hátramaradt levelek, feljegyzések, napló vagy kihallgatási jegyzőkönyv híján mégis fikciós mű fő kérdése: kollaboráns volt-e Coco? Gioia Diliberto virtuóz karakterrajza egy női lélek rejtelmeibe, egy személyiség labilitásába enged betekintést. Magával ragadó történetében nyomon követhetjük, mi lehetett a motivációja a női divatot forradalmasító Chanel opportunizmusról árulkodó döntéseinek a II. világháború rémjáró szakában, és ezek a döntések aztán milyen hatással voltak környezetére, világhírű művészbarátaira.

GIOIA DILIBERTO amerikai író, történelmi regények, életrajzok és egy színdarab szerzője. Női sorsoknak szentelt, változatos témájú alkotásaiban sikeresen ötvözi a történetcentrikusságot a mélyreható elemzésekkel. Műveit számos nyelvre lefordították. Mindent tud Párizsról: hét könyvéből négy a francia fővárosban játszódik, miként a Coco a Ritzben is. Újságíróként többek között a The New York Times, a The Wall Street Journal, a Los Angeles Times és a Vanity Fair hasábjain publikált. Tanított felsőoktatási intézményekben, és írást is oktat. Connecticut államban, Woodbury városában él.

„Ez a lenyűgöző könyv Chanel személyiségének egy olyan oldalát mutatja meg, amelyet korábban nem ismertünk. Erősen ajánlott olvasmány.” – Historical Novel Society

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Gioia Diliberto: Coco at the Ritz. A Novel.

Pegasus Books, New York – London, 2021

Ez a kiadás a Sterling Lord Literistic, Inc. és
az Andrew Nurnberg Associates hozzájárulásával jelent meg.

Fordította Nagy Nóra

Copyright © 2021 Gioia Diliberto

Hungarian translation © 2022 Nagy Nóra

Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítófotó © Faceout Studio, Molly von Borstel

ISBN 978-963-479-992-4

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

Olvasószerkesztő Török Mária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Párizs
1944. augusztus 30.

Amikor Coco fél kilenckor meghallotta a csengőt azon a meleg, bágyatag reggelen, azonnal tudta, hogy érte jöttek. Elképzelhette volna egy pillanatra, hogy másvalaki áll az ajtó előtt – a szobalány a friss ágyneművel vagy a londiner a hallban elejtett kesztyűjével. De tudta, hogy nem így van.

A szőnyeg felfogta lépteik zaját, Coco mégis érzékelte, ahogy végigmennek a Ritz előcsarnokán. Coco és az állatias ösztöne. Azonnal tudta. Tudta a határozott csengetésből, abból, ahogy a szobalány cipősarka eszelősen végigkopogott a padlón, és abból, amilyen erővel felrántotta az ajtót.

Elnyomta a cigarettáját a hamutartóban. Egész testében remegett, ami meglepte. Újabb cigarettára gyújtott, és egy pillanat alatt összeszedte magát. Meleg volt a szobában, a reggeli nap fehér sugarai rézsút estek be az ablakokon; a levegőben a Chanel No. 5 parfüm, cigarettafüst és a kristályvázák halványpiros rózsáinak állott szaga úszott.

Egészen eddig a pillanatig nem hitte, hogy letartóztatják, bár egyik színésznő ismerősét, Arlettyt elvitték, mert magas rangú Luftwaffe-tiszttel élt együtt. Arletty, akit a hírnév olyannyira a szárnyára kapott, hogy egyetlen névvel is szépen elboldogult, nem rejtette véka alá a kapcsolatukat: a filmbemutatókon és operapremiereken a szerelmével együtt jelent meg, sőt a német követség fogadásain is mutatkozott vele. Coco ellenben rejtőzködött a partnerével, ritkán merészkedtek olyan helyre, ahol felismerhették őket.

Amikor a háló ajtaján kikémlelve megpillantotta a két katonát, elfogta az aggodalom. A Francia Belső Erők, az FFI két fiatal katonája állt a lakosztálya ajtajában, arcuk komor, fegyverük a derékszíjukon. Spatz már korábban, a visszavonuló németekkel elmenekült Párizsból. Coco egyedül maradt, mint oly sokszor az életében, egyedül a hírnevével, a pénzével és a titkaival, melyek megóvták attól, hogy mások beleárthassák magukat a dolgaiba.

Tiszta harisnyát keresett a komódfiókban, és közben lajstromba vette ártatlansága bizonyítékait: divatházát már a németek érkezése előtt bezárta, csak a kis parfümüzletét tartotta nyitva. A német követség egyetlen fogadásán vagy ebédjén sem vett részt. Arlettyvel vagy más barátaival, például Jean Cocteau-val és Serge Lifarral ellentétben kerülte a népszerű éjszakai klubokat és színházi előadásokat, amelyeket a megszállók is előszeretettel látogattak. Négy éve nem volt a párizsi Opera Balettben, hiába invitálta az igazgató, Lifar, aki egyébként Berlinben járva megajándékozta Hitlert a táncáról készült filmfelvétellel.

Igaz, a Kommandant megengedte neki, hogy a Ritzben lakjon. De mit bizonyít ez? Csak annyit, hogy ügyesebb, mint az átlag. Tudja, hogyan érje el, amit akar. Ez a hotel az otthona, amióta 1933-ban felszámolta a Faubourg Saint-Honoré utcai lakását. A Ritz megadta neki a tökéletes kiszolgálást, amire mindig vágyott, és a családi élet kényelmét és biztonságát, amiben soha addig nem volt része.

Tudta, hogy Spatz miatt jöttek érte. És ez nem korrekt dolog tőlük, mert német szeretője nem volt igazi náci. Nem volt hidegvérű gyilkos. Angol anyától származott, és élete jó harmadát Párizsban töltötte. Miért érezze magát bűnösnek Spatz miatt? Nem fog elbújni a ruhásszekrényben vagy kiugrani az ablakon. Elvégre nem gyáva.

Halk kopogás hallatszott a háló ajtaján. Coco lenyomta a kilincset, és a szobalányt pillantotta meg a résben. – Mademoiselle, mondja meg, mit tegyek? – suttogta a lány.

– Kérd meg őket, hogy várjanak egy percet, míg felöltözöm – mondta Coco. – Ha elvisznek és nem jövök vissza két órán belül, szólj az üzletvezetőmnek, hogy hívja fel Winston Churchillt.

– A miniszterelnököt?

– Igen. A közvetlen száma az asztalfiókomban van a címjegyzékemben.

Coco becsukta az ajtót, és keze végigszántott a ruhásszekrénye vállfáin. A No. 2 tengerészkék dzsörzékosztüm, a munkanapokon viselt No. 1 modell hétköznapibb változata mellett döntött. Az öltözködőasztalán lévő ékszeres dobozból kivett egy gyöngysort és egy tűzzománc karperecet. A nyaka köré tekerte a háromsoros nyakéket, a karperecet a csuklójára erősítette. Aztán meggondolta a dolgot. Semmi szükség rá, hogy a gazdagságával hencegjen, így inkább egy fiókba dugta az ékszereket.

Coco hatvanegy éves volt, de hozzáértően festett sötétbarna haja és szerencsés alkata miatt fiatalabbnak látszott. Életkora és az évek során folytatott számos viszonya ellenére sem szedett fel kilókat; valójában inkább karcsúbb lett. Most is fel tudta venni az I. világháború után tervezett darabjait: a szűk szoknyákat, a gallér nélküli blézereket, a vékony pántú estélyiket és az ujjatlan, kombinépántos ruhákat.

Coco határozottra igazította az arcvonásait, majd miután lesimította a szoknyáját, kinyitotta a háló ajtaját. Két átlagos külsejű, barna nadrágos és fehér inges fiatalember állt a szalonban. Coco jól megnézte magának az övükre csatolt fényes pisztolyokat. A karszalagjukon az Ellenállás harcosait, a németek távozása után fegyvert fogó katonákat és civileket tömörítő FFI jelképe, a kettős kereszt és maga az FFI felirat díszelgett.

– Gabrielle Chanel, velünk jön – mondta a magasabb fiatalember. Az arca pattanásos volt, mint a kamaszoké, de szép barna haja máris gyérült.

– Kinek a parancsára? – kérdezte Coco hangosabban, mint akarta.

– Franciaország népe és a fasizmus áldozatainak parancsára – válaszolta a másik, köpcös, alacsony fiú, aki puha piros arcával és göndör gesztenyebarna hajával a társánál is fiatalabbnak nézett ki.

A szobalány zokogni kezdett, arcát a tenyerébe temetve. – Tudják igazolni magukat? – kérdezte Coco. Azt nem fogják megérni, hogy ő sírjon.

– Velünk jön – ismételte meg a magasabb.

– Ki parancsolja ezt?

– Ha szépszerével nem jön, visszük erőszakkal.

Coco ökölbe szorította a kezét, hogy ne lássák, hogy remeg. – Mivel vádolnak?

A magasabb fiú nyers, érzéketlen hangon válaszolta: – Hazaárulással.

Coco magához vette a táskáját a szalon asztaláról, és felszegett állal hagyta el a lakosztályt; remélte, hogy Jeanne d’Archoz illő méltósággal alakítja a tragikus hősnőt, és nem látszik rajta, hogy egész benseje reszket.

A szálloda előcsarnokában nagy volt az élet. Arany paszományos kék egyenruhájukban merev tartással fogadták a vendégeket az alkalmazottak. Amikor Coco megjelent a két katonától közrevéve, néma csönd lett. Guillaume de Lastour, Coco egyik leghűségesebb kliensének kopasz, idősödő férje már nyúlt a kalapjához, de a mellette álló pocakos, középkorú férfi lefogta a karját, és dühös pillantást vetett rá.

Kint, a szálloda kék napellenzője alatt a magasabb fiú a járdaszegélynél parkoló viharvert amerikai dzsip felé intett a fejével. Coco beült a hátsó ülésre. Ragyogó, felhőtlen nap volt, az utcákat ellepték a kerékpárosok. Az autó végigsüvített a Cambon utcán, ahol a 31. szám alatt Coco üzlete volt; a járdán terepszínű katonaruhás sor kígyózott, mint minden egyes napon, amióta Coco kitette a kirakatába az amerikai katonáknak ingyen parfümöt hirdető táblát. – Látják, milyen népszerű vagyok az amerikaiak körében? – kérdezte.

A két fiatalember nem reagált.

– Hova visznek?

A jobb első ülésről hátranézett a zömök fiú, de szólni nem szólt.

Elhaladtak a Tuileriák mellett, ahol a pázsit zöld szaténja fénylett, a homokos ösvények ragyogtak és szikráztak, mint az összetört kristálydarabok. A kormányépületekről eltűntek a fekete horogkeresztes vörös zászlók, ismét a francia trikolor lobogott a helyükön. A kávéházakban a kávénak ugyan még olyan íze volt, mint a makknak, és a metró is csak napi néhány órán át járt, de a város lassan éledezett a négy évig tartó megszállás után. Coco a remény illatát érezte a késő nyári hőség fehéren izzó levegőjében. Felvillanyozta, hogy a németek kivonultak, és megkönnyebbülten nyugtázta, hogy nem rombolták le Párizst. Inkább magukkal vitték, ami mozdítható volt a város művészeti és kulturális kincseiből, kulináris és szépségipari titkaiból. A párizsi tavaszt is ellopták volna, ha tudják.

Csakhogy ezek a francia fiúk vették most át a hatalmat. Majd csak túléli valahogy. Mindig is erről szólt az élete. Kiverekedte magát a szegénységből, és bejáratos lett a gazdagok és hatalmasok világába. Ám hiába gyűrt le minden nehézséget, ha most két morcos képű kölyök kénye-kedvének van kitéve. Nincsenek ezek tisztában azzal, hogy befolyásos barátai vannak, akik kérdőre fogják vonni őket, amiért letartóztatták?

– Tudják egyáltalán, hogy milyen sokan ismerik a nevemet? – Coco a fiúk hátának intézte a kérdést. – Senki nem tett nálam többet a francia divattervezés fennmaradásáért. – A dzsip elejéből nem érkezett válasz. – Maguk még fiatalok, megértem, ha nem tudják, mennyire alapvető a divatszakma Franciaország számára. Kérdezzék meg az édesanyjukat. – Coco érezte, hogy tanácsosabb lenne hallgatnia. Csakhogy nem bírta a csöndet; bármivel kitöltötte, ami az eszébe jutott.

Tudta, hogy a múltban is túl gyakran eljárt a szája. Hirtelen felvillant benne sok apró beszélgetésfoszlány, amit felhasználhatnak ellene. A meggondolatlan megjegyzések, amiket De Gaulle-ról tett néhány nappal korábban, amikor José Maria Sert erkélyéről nézte a felszabadulás ünnepére rendezett Concorde téri felvonulást. Hangot adott az aggodalmának, hogy a tábornok sem lesz jobb a többi demagógnál. De hát az csak üres fecsegés volt.

Alig tette ki a lábát a Ritzből mostanában; a háborúnak még nem volt vége. A németek a múlt héten is ledobtak néhány bombát a La Bourget reptér felől, több száz párizsi meghalt vagy megsérült, és a borpiac is tönkrement. A járdákon hatalmas lyukak jelezték, hogy a párizsiak hol vájták ki a követ a barikádokhoz. Egyes utcákat homokzsákok torlaszoltak el, és időnként géppuskaropogás hasított a levegőbe. A megszállás túl sok dühöt és gyűlöletet keltett, túl sok szégyennel és kudarccal járt ahhoz, hogy az erőszak egyik pillanatról a másikra véget érjen. Most azonban többnyire franciák üldöztek franciákat, mint a nemzet véres történetében már annyiszor.

Coco rágyújtott, és a dzsip teteje felé fújta ki a füstöt. – Legalább azt mondják meg, hova visznek – mondta annyi eréllyel, amennyit csak sűríteni bírt a hangjába.

– Tilos a dohányzás! – bődült el a kis köpcös. Hátranyúlt, és kivette a cigarettát Coco kezéből.

Húsz percig tartott az út az Île de la Citét uraló Prefektúra hatalmas kőépületéig. Kiégett német tank terpeszkedett az út közepén, irdatlan elszenesedett bogár. Zajongó, nagy tömeg gyűlt köréje, úgy látszott, ünneplés készülődik: svájcisapkás férfiak mellett nevetve integető nők, akik most is, mint az egész háború alatt silány ruhát és parafa talpú cipőt viseltek. Rövidnadrágos iskolás fiúk rohangáltak izgatottan. Keményített fehér ruhás kislány tapsikolt az apja nyakában.

A dzsip átküzdötte magát a tömegen, és Cocónak a lélegzete is elállt, amikor tekintete a Prefektúra bejárata előtti rakpartra tévedt. Szürke ruhás, csinos fiatal nő ült egy széken; a mögötte álló férfi hatalmas ollóval vágta a haját. Két fegyveres fogdmeg leszorította a lány vékony karjait; az arany fürtök egymás után hullottak a földre. A lány nem nézett ki többnek tizenöt évesnél, de nagyon bátor volt, nem sírt.

Addig vágták a haját, amíg teljesen kopasz nem lett. Ahol az olló felsértette a fehér tarkóját, vér csepegett a földre. A jobb karját tartó férfi egy rántással felállította és a tömeg kiáltozása közepette elvezette: Fritzek kurvája! Így jár minden áruló! A következő pillanatban újabb fiatal, huszonéves barna nő botorkált elő, és máris lenyomták a székre. Kihívó tekintettel nézett körbe a tömegen, amíg az ollós férfi hátra nem húzta a fejét, és nyírni nem kezdte a haját.

Szegény lányok! Miért mindig a nőket alázzák és büntetik meg a férfiak bűneiért? A férfiak kezdték a háborút, ők követték el a kegyetlenségeket. Coco gyomra remegett, és hányingere támadt. Ő túlságosan híres ahhoz, hogy megússza lekopaszított fejjel. Valószínűleg megkínozzák és bezárják, hogy ott rohadjon, abban a börtönben, ahol Marie Antoinette utolsó nyomorúságos éveit töltötte. De inkább a halál, mint hogy megérje, hogy tönkretesznek mindent, amit létrehozott.

A fogvatartói egy oldalsó bejáraton vezették fel a hátsó, nyikorgó falépcsőkön a harmadik emeleti kihallgató helyiségig. Belökték, aztán hátraléptek, és rácsukták az ajtót. Coco hallotta, hogy a zár kattanása után izgatott szavak kíséretében ledübörögnek a lépcsőn. Coco végigjártatta a tekintetét a sivár, szűk helyiségen, az ósdi, ingatag székeken és az iratokkal és dossziékkal telerakott, jobb napokat látott asztalon.

Az asztal egyik végén nagy fekete telefon volt. Mellette ugyancsak méretes olló. Cocónak a saját ollóját juttatta eszébe, amelyet minden munkanapján használt, hogy megszabadulhasson az idejétmúlt divat fölös cirádáitól. Az olló juttatta hírnévhez és vagyonhoz, és végül hova vezetett? Lehet, hogy az ollót neki szánták?

Kattant a zár, az ajtó résnyire nyílt, majd döngve becsapódott. Coco két férfihangot hallott a folyosóról.

– Ha az őrnagy ideér, nagyon dühös lesz – az egyik hang pánikról tanúskodott.

– Az utak el vannak barikádozva. Soha nem ér ide – mondta a másik.

– Az őrnagy megparancsolta, hogy várjuk meg.

– Én döntök.

– Ő maga akarta kihallgatni. Csak nem gondolod, hogy… De a parancs… dühös lesz, ha nem engedelmeskedsz.

– Addigra végzünk is.

Az ajtó kivágódott, mire Coco hátralépett. Két férfi érkezett a szobába. Az öltözékük ugyanolyan volt, mint azoké, akik idehozták: sötét nadrág, felgyűrt ujjú fehér ing. Mindkettőnek FFI karszalag volt a bal ingujján. Egyikük, a kefebajuszú harminc-egynéhány évesnek látszott; magas volt és vékony, haja tüskésre nyírt, sötét szeme nyugtalan. A másik nem látszott idősebbnek tizenhat évesnél, barna bozontjával és sima, szőrtelen arcával voltaképpen még gyerek. De széles válla, vastag lába miatt sokkal termetesebb volt, mint a kollégája.

Az idősebb vadul méregette Cocót, a fiatalabb azonban csak futó pillantást vetett rá és a földre sütötte a tekintetét. A két férfi leült az asztalhoz, és a kihallgatótiszt megköszörülte a torkát, hogy magára vonja Coco figyelmét. Coco merev háttal előrelépett.

– Gabrielle Chanel? – kérdezte a férfi.

– Nagyon jól tudja, ki vagyok. – Coco keze enyhén megremegett, de a hangja hideg volt és határozott.

A kihallgatótiszt belenézett az egyik dossziéba. – 1883. augusztus 19-én született, Saumurben.

Születési idejének említésére Coco összerezzent.

– Válaszoljon, kérem.

Coco elfordult, mintha tudomást sem venne a tisztről.

Az azonban nem hagyta annyiban a dolgot. – Ez a valós születési ideje?

– Igen. – Coco nagyot sóhajtott.

– A háború előtt ruhákat csinált?

– Igen. – Coco habozott. – Úgy is mondhatnánk, hogy forradalmasítottam a divatszabászatot.

A kihallgató a Coco előtti szék felé intett a fejével. – Foglaljon helyet.

– Van engedélyük ahhoz, hogy itt tartsanak? Maguk nem a hivatalos francia hadsereg tagjai – mondta. Miután leült, levette és a padlóra állított táskájára helyezte a kalapját és a kesztyűjét. A pánik kezdett tompulni benne. Felmérte a kihallgatóját: felnőtt férfi, a kollégájával és azzal a két fiúval ellentétben, aki idehozta. Coco érezte, hogy a férfi merev jellem; az ilyen nem fogékony az árnyalatokra. Jobb lesz vigyázni vele.

– A köztársaság Francia Belső Erőinek századosa vagyok – közölte a kihallgatótiszt.

– Összeteheti a két kezét. – Coco a fiú felé tolta az állát, aki vadul jegyzetelt egy kis noteszba. – Ha lenne fegyverem, én is magabiztos zsarnok lennék.

A fiú tolla megállt a levegőben; ahogy fölemelte a fejét, ártatlan rémület ült az arcán. Szandált viselt, és Coco észrevette, hogy koszos a lába.

A tiszt előhúzott egy fotót az egyik dossziéból, és Coco elé tolta. Pillanatfelvétel volt a szeretőjéről – jóvágású, szőke férfi, kifogástalan öltönyben, cserszínű kabátban és fekete fedora kalapban. – Ismeri ezt az embert? – kérdezte.

Coco vonásai egy pillanatra ellágyultak, amint a fotóra nézett, de gyorsan megkeményítette őket. – Évek óta ismerem.

– Sokkal fiatalabb magánál, igaz?

– Egy kicsivel.

A szeretője tizenhárom évvel volt fiatalabb nála. Ha valaki felemlítette neki a korkülönbséget, általában dühtől égett az arca. Most hideg rémületet érzett.

– Tudja, hogy hol tartózkodik most? – kérdezte a kihallgató.

– Nem. Egy hete nem találkoztam vele.

– Nem mondta meg, hogy hová megy? Nem is búcsúzott el?

– De elbúcsúzott, mivel úriember.

– Visszament Németországba, igaz?

– Lehetséges.

A tiszt oldalra billentett fejjel nézett Cocóra. Ő észrevette, hogy a férfi bajszára ráférne egy kis igazítás; az alsó ajkával folyton a szőrszálakat húzgálta. – Abból kiindulva, hogy négy éven át ennek a férfinak az ágyában hált, feltételeztem volna, hogy maga is vele és a többi nácival együtt menekül Párizsból – mondta.

– Spatz a saját ágyában aludt, én az enyémben.

– Spatz?

– A barátai így nevezték. Kis verebet jelent.

– A valódi neve Hans Günther von Dincklage, igaz?

Coco bólintott.

A kihallgatótiszt áthajolt az asztalon, és Coco orrát megcsapta a többnapos ing állott szaga. – Hát nem furcsa? A kép alapján azt mondanám, hogy nagydarab, zömök fickó. Nem olyan, mint egy gyönge kis veréb.

– Ez a gyerekkori beceneve. Alacsony, beteges gyerek volt.

Cocóba hirtelen beléhasított az első reggel emléke, amikor Spatzcal együtt ébredtek. A függönyökön áthatoló arany fény megpihent Spatz sudár atlétatermetén, és Coco szíve megdobbant az örömtől. Soha nem aludt még ilyen szép férfival.

A kihallgatótiszt a fotóra pillantott. – Számomra pontosan így néz ki az árja férfi tökéletes példánya.

– Ha maga mondja. De az anyja angol. – Coco elővette a zsebéből a rózsaszín-arany cigarettatárcáját, ami egy gyémántkapoccsal volt összefogva. Egy Boy Capel nevű vérbeli angol férfié volt valamikor, az egyetlen férfié, akit igazán szeretett, és aki már huszonöt éve halott. Miért hagyják el őt ezek a csodálatos férfiak, vagy így, vagy úgy? Tud vigyázni magára, miért ne tudna. Csak már annyira belefáradt.

Kivett egy cigarettát a tartóból, és a szája sarkába dugta. A kihallgatótisztre nézett, de az csak visszabámult rá, eszébe sem volt tüzet adni. Coco a táskájában kotorászott öngyújtót keresve, és eközben hallotta a kérdést: – Von Dincklage német. Ez nem zavarta magát?

Coco meggyújtotta a cigarettát, és a füstöt a tiszt felé fújta. – Elvárná, hogy megnézzem egy férfi útlevelét, mielőtt a szeretője leszek?

A tiszt egy pillanatra lehunyta a szemét, hogy ne csípje a füst.

– Mondja meg, hol van von Dincklage, Madame.

– Mademoiselle.

A kihallgató tetőtől talpig végigmérte Cocót, mintha egy ősi műtárgyat vagy egy régi kocsit mustrálna, és karcolásokat meg horpadásokat keresne rajta. – Mademoiselle?

– Én vagyok a Nagyságos Kisasszony. Bárkit megkérdezhet a divatszakmában.

– Nem azért van itt, hogy a divatról beszéljen. Azt akarom, hogy mondja meg, hol találom a maga Spatzát.

– Fogalmam sincs.

– Látta valaha von Dincklagét egyenruhában?

– Soha! Londoni szabóval méretre készíttetett öltönyöket viselt, az ingei Charvet-től származtak.

– Von Dincklage nemcsak náci, de hiú majom is. – A tiszt kurtán fölnevetett.

– Nem volt náci, csak el akarta hitetni magáról. Ki akarta húzni a háború végéig, ahogy bárki más.

– Pontosan hogyan húzta ki?

– Nem tudom, mit tett, amikor nem velem volt. Követségi attaséként dolgozott, amikor megismerkedtünk, de azt ne tőlem kérdezze, hogy egy követségi attasénak mi a dolga.

– Náci ideológiát népszerűsít.

– Gondolja, hogy mi ilyesmiről cseverésztünk?

– Miről cseverésztek?

– Amiről a legtöbb pár. Hogy mit fogunk vacsorázni.

A kihallgatótiszt ajka kényszeredett, apró mosolyra húzódott. Az olyan ember mosolya, gondolta Coco, aki ritkán él vele. – Miért tartóztattak le? –kérdezte.

– Az ellenséggel való együttműködés és hazaárulás vádjával.

– Szeretem a hazámat – mondta Coco halkan. – Nem vagyok bűnös.

– Azért vagyunk itt, hogy ezt kiderítsük. – A tiszt dobolt az ujjaival az asztalon. – Vagy a nácikkal volt, vagy ellenük.

Coco jelentőségteljes pillantást küldött feléje. – Attól tartok, fiatalember, hogy a dolgok nem voltak ennyire fekete-fehérek.

Egy
Négy évvel korábban

Coco egy júliusi, meleg szerdai napon érkezett Párizsba, hat héttel azután, hogy a németek megszállták a várost. Kora este volt, mégis nyomasztóan sötét. Párizsban a német idő volt érvényben, egy órával előreállították az órát. Az utcák üresek és csendesek voltak; csak a körutakon strázsáló nácik szegecsekkel kivert csizmájának kopogása hallatszott.

A Ritz masszív, kétszárnyú bejárata fölött fekete horogkeresztes piros zászló lengett. A sofőr megállt a hotel előtt, megvárta, amíg Coco kiszáll a bőröndjével, és elhajtott ócska Cadillacjén. Coco utánanézett: ahogy ráfordult a Saint-Honoré utcára, kis híján belehajtott egy nagy fekete Mercedesbe. A Mercedesben egy véres férfi ült hátul két sisakos katonától közrefogva. A távolból pisztolylövés hallatszott, amelyre géppuskasorozat felelt. Kivégeztek valakit? Coco megborzongott.

Mivel nem volt Ausweise, német igazolványa, a Ritz kapujában álló fegyveres náci nem engedte be. A szállodatulajdonos, Charlie Ritz azonban észrevette, és behívta a hallba. – Két napja úton vagyok, kimerültem – mondta Coco, és megindult a lépcső felé.

– Nem mehet föl. Az a rész a németeknek van fenntartva – mondta Charlie.

– Képtelenség. Az összes holmim fent van!

– Álljon meg! Egy lépést se tovább!

Coco azonban ellépett Charlie mellett, és egy hordár kezébe nyomta a bőröndjét. – Hozza fel a lakosztályomba – rendelkezett.

– Értsen a szóból, Mademoiselle. Az a lakosztály már nem az öné. – Charlie hangja fenyegetően morajlott. Az összes szempár rájuk tapadt. Az előcsarnok tele volt egyenruhás németekkel, és Coco átlátott Charlie-n: jó pontot akar szerezni a németeknél azzal, hogy mint nagy, erős férfi fellép a kicsi Coco ellen.

Ekkor a szálloda igazgatóhelyettese jött oda hozzájuk, és mondott néhány szót Charlie-nak. Himmler lakosztályában dugulás történt, és a náci parancsnok másik lakosztályt kért. Charlie elsietett, hogy intézkedjen, és Coco megindult fölfelé az előkelő, sokfordulós lépcsőházban. A franciákat valóban kiűzték volna a Ritz felső emeleteiről? Szólnia kellett volna előre, hogy a személyzet előkészíthesse a helyét. Túl hirtelen tért vissza.

Az unokaöccsét, André Palasse-t a németek foglyul ejtették, amikor a franciák oldalán harcolt a Maginot-vonalon, a francia–német határ betonerődítményénél. Coco megígérte André feleségének, Catharinának, hogy minden befolyását latba veti a már uralmon lévő ellenségnél André kiszabadítására. Az otthonukból, Lembeye-ből erre nem nyílt lehetősége – Coco ugyanis ide menekült júniusban, amikor az első náci bombák Párizsra hullottak. Coco annak idején nyaralónak vette meg a nagy kőházat az unokaöccse és annak családja számára; Lyonban éltek, és André az ottani Chanel Selyemgyárat igazgatta. Coco szívesen sétált a ház mögötti erdőben két iskoláskorú unokahúgával, de egyebet nemigen tehetett. Többnyire unatkozott. Ennek ellenére elszánta magát, hogy ott húzza ki a háborút, legalább amíg a bombázásnak vége nem lesz. Aztán egy este, amikor André családjával pihenésképpen egy Mozart-szimfóniát hallgatott a szalonban, az I. világháborús hős Pétain marsall fémes hangja szakította meg a zenét. „Nehéz szívvel mondom el önöknek ma este, hogy számunkra véget ért a harc”, hallatszott reszelős hangja a hangszóróból. Franciaország megadta magát Németországnak. Pétain a nácikkal szövetséges új kormány vezetője lesz Vichyben. Az ország ezennel két részre szakad: a németek által elfoglalt és a szabad területre, mely Orléans-tól a spanyol határig terjed. Minden francia katonai egység a németek parancsnoksága alá kerül.

Catharina néhány nappal később értesült arról, hogy a férjét elfogták. Coco úgy tekintett Andréra, mintha a fia lett volna – pletykálták is, hogy az, és Étienne Balsantól, első szeretőjétől, a dúsgazdag arisztokratától származik, akivel Coco Moulins-ben ismerkedett össze, miközben egy szabóműhelyben nadrágokat javított. A hír hallatán Coco azonnal csomagolt, és a sofőrjével útnak indult Párizsba az ősrégi Cadillackel. Amikor júniusban menekültek a fővárosból, túl feltűnőnek ítélték Coco Rolls-Royce-át, és a luxuskocsit az ottani garázsban hagyták.

– Nagyon vigyázz magadra! Párizs háborús övezet! – kiáltotta Catharina, miután egy puszival elbúcsúzott Cocótól.

– Nem félek a németektől. Mit árthatnak nekem? – kérdezte Coco, majd megölelte az unokahúgait, és beült a kocsiba a hosszú hazaútra.

Cocónak fogalma sem volt, hogy kit keressen meg André érdekében. De soha nem riadt vissza egyetlen akadálytól sem, akármilyen nagynak vagy leküzdhetetlennek látszott is. Majd kitalálja, miután kicsomagolt és megfürdött.

A lakosztálya ajtajánál azonban megtorpant. Bent zene szólt a rádióból, majd egy bemondónő tökéletes francia kiejtését hallotta: Itt Berlin. Berlin szól az összes francia feleséghez, anyához, testvérhez és kedveshez. Mesdames et mamselles, ha Berlin szól, figyeljenek! Il faut que vous faites attention! A legtöbben egyedül ülnek odahaza, a férjük, a társuk nélkül, akit soha nem fognak viszontlátni, vagy aki legjobb esetben is bénán fog hazatérni, hasznavehetetlen lesz egész hátralévő életében. És mindez ki miatt? De Gaulle, Roosevelt, Churchill és a zsidó sleppjük miatt.

Coco hangosan kopogott az ajtón. Férfihang szólt ki: – Entrez!

Az ablak mellett jóképű, szőke, kék szemű férfi ült az asztalnál; lányos ajka nem illett férfiasan kemény állához. Méretre készült barna öltönyt viselt, hozzá szürke selyem nyakkendőt és krémszínű inget. Makulátlan mandzsettájának gombjain megvillant az ónixba foglalt arany háromszögek fénye. Oldalra fésült, rövid, sűrű haja egy-két árnyalattal világosabb volt napbarnított bőrénél.

Coco első pillantásra felismerte: Spatz von Dincklage. A harmincas évek elején ismerkedett meg vele, amikor kinevezték a párizsi nagykövetség attaséjává, és gyakran mutatkozott a fővárosi partikon, éttermekben, galériákban és színházi bemutatókon. Emlékezett arra is, hogy a versailles-i éjszakai bálon, amelyet Étienne de Beaumont, az avantgárd művészet patrónusa adott, Spatz és felesége, Catsy nyerte a keringőversenyt, bár a sok vénasszony és részeg férj mellett nem volt nehéz dolguk. Cocónak már akkor feltűnt, hogy von Dincklage milyen jóképű. Később hallotta, hogy valamilyen zavaros ügy miatt elhagyta Párizst. Évek óta nem látta.

Állott szivarszag terjengett a szobában. Középen egy kártyaasztalon csordultig telt hamutartók, piszkos poharak, üres borosüvegek halmai. A padlón is üres boros és tömény szeszes üvegek.

Spatz lekapcsolta a rádiót. – Szóval a híres Coco Chanel visszatért – mondta, és a mosolya előcsalta két kisfiús gödröcskéjét. Coco érezte, hogy árulkodó tűz önti el az arcát. Mit sportol vajon? Golfozik? Vagy teniszezik? Az ilyen atlétatermetű férfiaknak mindkettő jól áll. – Itt lakik? – kérdezte, és megigazította gyűrött ruháját. Piszkosnak és kócosnak érezte magát, zavarta, hogy ilyen ápolatlan.

Spatz megrázta a fejét. – Nem, dehogy. Csak felügyeltem a lakosztályára, amíg vissza nem jön. Nehogy lába keljen valaminek.

Coco összevont szemöldökkel nézett a padlót borító szeszes üvegekre és a kártyaasztalra, amit Spatz hozathatott be. – A barátai segítettek felügyelni.

– Bocsánat a rendetlenségért. Nemrég kártyáztunk.

– Olyan szag van itt, mint egy dohánygyárban.

– A barátaim kedvelik a kubai szivarokat.

– Hogy hol szereznek kubai szivart… – Coco észbe kapott, hogy egy kitűnő kapcsolatokkal rendelkező némettel beszél, aki bármihez gond nélkül hozzájuthat a megszállt Párizsban, és gyorsan témát váltott. – Ez az én lakosztályom, és lent vannak a bőröndjeim a hallban. – Kivett egy cigarettát a táskájában tartott tárcából, és a mutató- és középső ujja közé véve intett vele Spatznak. – Az utolsó doboz.

A férfi elővette az öngyújtóját a zakója zsebéből, és Cocóhoz lépett, hogy tüzet adjon. – Bármit megszerzek, amire szüksége van.

Cocót elöntötte az izzadság, és azon tűnődött, vajon a férfi érzi-e. – Ez majd semlegesíti ezt a borzalmas szivarbűzt – vett elő egy üveg No. 5-öt a táskájából. Lecsavarta a kupakot, és a dohányzóasztalra állította az üveget. – Több láda parfüm van az üzletemben az utca túloldalán. Vihet, amennyit csak akar – a feleségének.

– Jó néhány éve elváltunk – mondta Spatz.

– Akkor a petite amie-jének.

– Pillanatnyilag nincs senki az életemben.

Cocónak ezt nehezére esett elhinnie. Spatz annyira vonzó, kifogástalan modorú férfi. A díványon ülve keresztbe tette a lábát, a jobb lábfejét a bal bokája mögé igazítva. Tekintete elolvadt, ahogy Spatzra nézett. – Mit csinál Párizsban?

– Dolgozom.

– Pontosan mit? – Coco végigsimított a haján, hogy eligazgassa. Spatz melléje ült, és karját kinyújtotta a dívány magas támláján, kis híján megérintve Cocót.

– Van egy irodám a Raspail utcán. – Pillanatnyi habozás után hozzátette: – A textilgyártást felügyelem.

– Kinek az érdekében?

– Mindenekelőtt a hadsereg érdekében.

– Melyik hadsereg?

– Melyik hadsereget részesíti előnyben?

– Gyűlölök minden háborút.

– Én is jobban szeretem a civil életet, de most ez van. – Spatz felállt és a zsúrkocsihoz lépett, majd töltött egy-egy pohár vörösbort. – À la guerre, comme à la guerre – nyújtotta Cocónak az egyik poharat. – A háború az háború. Gondom lesz rá, hogy kitakarítsanak itt bent, aztán felhozzák és kicsomagolják a bőröndjeit. Addig is megfürödhet, aztán meghívom vacsorázni. A Ritzben most is ugyanolyan jól főznek.

– À la guerre, comme à la guerre – emelte a poharát Coco is.

Kettő

Istenem, miért mentem bele, hogy vele vacsorázzam? Coco levetkőzött, és megtöltötte a kádat. Nem tűnt úgy, hogy bárki használta volna a távollétében. A kilépő most is a porcelánkád szélére volt terítve. A kis szappantartóban száraz volt a szappan, a márvány mosdókagyló szélén új, bontatlan üveg kék fürdősó állt egy No. 5 üvegcse mellett. Egy kevés parfümöt fújt a levegőbe, és beszívta az illatot, miközben ostorozta magát. Ostoba iskoláslány módjára viselkedett, pirult és flörtölt. Az ilyen Spatz von Dincklage-féle férfiak pont erre számítanak. Arra, hogy minden nő a lábuk elé vesse magát, ha csak rájuk néz. És ő belement a játékba, sőt még bátorította is a mosolyával és tüzes pillantásaival.

Coco az ágyába képzelte Spatzot, és felparázslott benne a vágy. Enyém lehet, ha akarom, gondolta. De ő pont erre hajt. Nem leszek könnyű zsákmány.

A fürdő után felvette a fekete zsinórral szegélyezett fehér selyempizsamáját, amely az ajtó mögötti akasztón lógott, ahol néhány hete hagyta. Ledőlt a szalonban a díványra, rágyújtott, és egy magazint kezdett lapozgatni. Eltelt egy óra. Nyolckor lépések közeledtek a folyosón, majd kopogtattak az ajtón. Spatz jött érte, hogy vacsorázni vigye. Coco kivárt. Újabb kopogtatás, aztán még egy. A lépések ezután eltávolodtak, míg végül minden külső zaj elült, csak saját lélegzését hallotta.

Coco egy újabb órát töltött a magazinok lapozgatásával, majd átment a hálóba, és felhajtotta a paplant. Súlyos, mély álmosság tört rá, de amikor elszenderült volna, az unokaöccse és saját jövője miatti aggodalom elűzte a fáradtságot. André neki és Catharinának is megírta a szörnyű hírt, hogy tuberkulózist kapott. Orvosi kezelés híján napról napra romlott az állapota. Coco tartott tőle, hogy ha nem szabadul, nem marad sokáig életben.

Coco örült volna, ha megmarad a munkája, ami lekötné a gondolatait. Hiba volt bezárni a Chanel Divatházat az előző évben, de most, a német uralom alatt szóba se jött, hogy kinyissa. Párizs nem Párizs, amíg a németek kezén van. A nácik felügyelete alatt a divatnak még a gondolata is nevetséges. Coco egyszerre teljesen éber lett. Előhúzta a bőröndjét az ágya alól, és kivette a selyemsálba csomagolt kis morfiumos fiolát és fecskendőt. Az ablak melletti karosszékbe ülve felhúzta a jobb pizsamaszárát, és a combjába szúrta a tűt. Lehunyt szemmel várta, hogy a drog szétáradjon az ereiben. Az I. világháború közepén rendezett első divatbemutatójára gondolt. Fontos esemény volt – tout le Paris kivonult. Ő a színfalak mögül követte a történéseket, ahonnan mindent jól látott: a vásárlókat, ügyfeleket, a sajtó képviselőit és a modelleket is. Fülsiketítő tapssal jutalmazták a végén. Coco kiment, hogy meghajoljon, de nem adta át magát az ünneplésnek. Ha vállon veregeted magad, véged. A közönségben ülő nők örömteli sóhajait hallva is csak a másnapi munkára gondolt. Most viszont nincs semmi, ami lefoglalná.

Higgadt fejjel gondolkodni kezdett, miközben a sötétben ülve kiélvezte a morfium hatását. Gyerekkora borzalmait leküzdve vált Franciaország leghíresebb és legsikeresebb divattervezőjévé. De ahogy a többi nőnek, neki is szüksége volt rá, hogy szeressék. Hogy legyen mellette egy férfi. Számba vette szeretői hosszú sorát: a könnyűsúlyú pólójátékost, Étienne Balsant, a piperkőc homoszexuális Dimitrij Romanovot, akivel soha nem aludt egy ágyban, a mókamester Bendort, Westminster hercegét, aki a világ leggazdagabb embere volt, aztán Paul Iribe könyvillusztrátort, és Igor Sztravinszkijt, akinek a zenéjét soha nem értette, de a belőle áradó tűznek nem bírt ellenállni. És végül élete nagy szerelmét, a felülmúlhatatlan Boy Capelt, a lelki társát, akit idő előtt elveszített egy autóbaleset következtében. Egyik férfi sem köteleződött el mellette, valószínűleg azért nem, mert ő sem adta át magát nekik teljesen.

Coco szíve kiürült, és ez nem volt jó érzés, különösen most, a háború idején.

Másnap reggel morfiumtól kábultan ébredt. Dühös volt magára, amiért nem vacsorázott Spatzcal. Zavarban volt, mert a férfi vonzónak találta, viszont hagyta, hogy a zavara egy minden bizonnyal kellemes este útjába álljon. Lehet, hogy a férfi egyszerűen csak kedveskedni akart neki, és most udvariatlannak tartja. Coco önmaga legnagyobb ellensége volt, nem vitás.

Miközben az arcát és a fogát mosta, azon kapta magát, hogy latolgatja, hogyan találkozhatna vele. Feltételezte, hogy a férfi is a Ritzben lakik, úgyhogy jó eséllyel összefuthatnak, ha bekvártélyozza magát az előcsarnokba vagy az étterembe.

Nem hozatta föl a kávéját és a croissant-ját, inkább rászánta magát, hogy az étteremben reggelizzen. Remélte, hogy találkozik Spatzcal.

Coco tiszta alsóneműt és harisnyát vett – az utolsó darabot. A kofferéből kiemelte a Westminster hercegétől kapott míves piperekészletet, amit magával vitt, amikor menekült Párizsból. Most egyesével kirakosgatta az öltözőasztalra az aranyozott szélű üvegcséket, kelyheket, ecseteket, fésűket és a kézitükröt. A rojtos bézs zsámolyra ülve előrehajolt, hogy közelről megvizsgálja az arcát a kozmetikai tükörben. Mintha minden egyes nappal újabb redő jelent volna meg a homlokán, újabb barna folt az arcán. Sötét szeme az egyre mélyülő szarkalábak ellenére most is melegen, okosan csillog, gondolta. Mindig is vonzó nő volt; apró, izmos teste, olajbarna bőre, sűrű, fekete haja mellett a magabiztossága és a stílusérzéke is azt sugározta, hogy szép nő.

Még mindig tudta, hogyan őrizze meg a látszatot. A trükk mostanában az volt, hogy öregedő bőrét a megfelelő alapozóval fiatalítsa. A húszas éveiben a patikusa készített neki egy kencét, ami természetesen és üdén tartotta a bőrét, és idősödő arcának redőiben sem gyűlt össze. Egy szivaccsal felvitt ebből egy vékony réteget, majd rá egy kis púdert. A szemöldöke nem vékonyodott meg és nem is őszült; csak a széleket kellett egy kicsit kiigazítania. Aztán vastag réteg festéket tett a szempilláira, végül pirosra rúzsozta az ajkát.

Amikor a sminkkel elkészült, fehér selyemblúzt, szürkésbarna dzsörzészoknyát és kardigánt vett. Gyöngysora háromszor körbeérte a nyakát. A csuklójára ékes kereszttel díszített, fehér zománc karperecet, húsos fülcimpájába hegyikristály fülbevalót akasztott. Meghintette a nyakát egy kis No. 5 parfümmel, és máris menetkész volt.

Néhány perccel később a Ritz ebédlőjének bejáratánál állt. A magas, kék mennyezet, a krémszínű falak, az aranyszín szaténfüggönyös, lendületes ívű ablakok révén ez volt Párizs legelegánsabb étterme, kifogástalan személyzettel és konyhával. Az étterem ugyanolyan demarkációs vonallal büszkélkedhetett, amilyen a nemzetet vágta ketté megszállt és szabad zónára. A két részt egy ovális, aranyozott mahagóniasztal különítette el egymástól, melyen hatalmas virágköltemény díszlett a koncertzongora nagyságú kristálycsillár alatt.

Miközben Coco követte a főpincért egy kis asztalig a szinte üres francia oldalon, elhaladt a kávét kortyolgató és a tojásuk, kolbászuk fölött csevegő, jól öltözött párizsiak csoportja mellett. Egyikük sem pillantott rá, és nem is köszönt. Egy évvel korábban még lelkes üdvözlésben lett volna része. A férfiak felálltak volna, hogy kezet csókoljanak, a nők csodálattal telve dicsőítették volna. Most azonban senki nem fontoskodott körülötte.

A pincér kitöltötte a kávét, és Coco az ölébe terítette a fehér vászonszalvétát. Míg a rendelésére – a croissant-ra és a grépfrútra – várt, végignézett a német oldal vendégein. A tekintete elidőzött egy csoport kopaszodó, tokás tiszten. Undorító színű, zöldesszürke zubbonyuk és fényes fekete övük megfeszült a nagy hasukon. Cocónak feltűnt, hogy minél magasabb rangú egy náci tiszt, annál potrohosabb, és annál visszataszítóbb a külseje: arcbőrük is szürke, himlőhelyes és petyhüdt. A tisztek mellett néhány civil is ült az asztaloknál, öltönyös férfiak és drága ruhákat viselő nők. De Spatz nem volt sehol.

Coco gyorsan végzett a reggelijével, és kiment a hallba. Már a lépcsőn járt, amikor valaki utána szólt: – Mademoiselle Chanel.

Spatz állt a lépcső alján; előredőlt, és súlyát a fentebbi lépcsőfokon lévő lábára helyezve, széles mosollyal nézett rá. Coco szíve megdobbant; örült, hogy nagy gonddal sminkelte ki magát. – Elnézést kérek a tegnap este miatt. Elaludtam – mondta.

– Megértem – mondta Spatz. – Hosszú volt az út, kimerítette.

– Ha még érvényes az ajánlata, hogy segít a bőröndjeimmel, nagyon hálás leszek.

Spatz elvette a lábát a fentebbi lépcsőfokról, és kiegyenesedve megmutatkozott teljes, egy nyolcvannál is magasabb termete. – Délelőtt sok a dolgom, de délután felkereshetem a lakosztályában.

– Csodás lenne.

– Két órakor megfelel?

– Tökéletesen.

Coco a következő egy órát a lakosztályában töltötte, olvasott és cigarettázott. Tízkor elhagyta a Ritzet a hátsó bejáraton, és átment az utcán. A Cambon utca néptelen volt, az üzletek némán lapultak a vasrácsok mögött. Magasan a feje felett hatalmas katonai léggömbök kavalkádja várta, hogy a Szövetségesek repülőgépei beleakadjanak a tartókötelekbe. Coco butikja előtt egy egész kézikocsinyi rózsa állt magára hagyatva, a vörös és rózsaszín szirmok már hervadoztak a forró napsütésben. Mi történhetett a virágárussal, tűnődött Coco. Az öregasszonynak, akinek jól felvágták a nyelvét, két unokája is szolgált a hadseregben. Netán megsértett egy német katonát, és elvitték?

Coco benyomta a butikja ajtaját. Az üvegpult mögött Veronique, az eladónő egy szállítmány parfümöt csomagolt ki. – Mademoiselle, visszajött hát! – kiáltotta a fiatal nő, és összecsapta a kezét.

– Hogy megy az üzlet? – kérdezte Coco.

Veronique lesütötte a szemét, és a pult szélére tette a kezét. – Őszintén szólva épp csak megyeget. Nincs túl sok vásárló.

– Kihúzzuk valahogy, ne aggódj. – Coco megpaskolta Veronique kezét, majd felment a tükrökkel szegélyezett lépcsősoron a második emeleti lakásáig. A Cambon utcára nézett mindkét szobája: a szögletes diófa asztallal és hat székkel bútorozott ebédlő és a könyvespolcokkal körbevett szalon, amelyben egy amerikai íróasztal és egy bézs színű bőrpamlag állt. Coco itt ebédelt, élt társasági életet és intézte az üzleti levelezését. Hálószoba nem tartozott a lakáshoz: Coco a Ritzben aludt.

Akárhova nézett, állatfigurák és szobrocskák vették körül. Kettő volt mindenből: két porcelánló a pamlag feletti tükör szegélyén, két életnagyságú bronzszarvas a kandallónál, két aranyozott kutya a kandalló párkányán, két bronzteve és két üvegbéka a kis asztalokon, két gyöngy törpepapagáj a díszes kalitkában. Cocót megnyugtatta, hogy ezeknek az élettelen lényeknek is van párjuk. Az élőknek még inkább jár egy pár.

Alighogy ledobta a táskáját és rágyújtott, megcsörrent a telefon. Veronique hívta: látogatója érkezett, Pierre Reverdy, a költő. A következő pillanatban Coco már ment is ajtót nyitni a csengetésre: sovány, sötét hajú, ötvenes férfi állt a küszöbön. Reverdy korábban két évtizedes, szoros barátságot tartott fenn vele, és bár megházasodott, alkalmi szeretők voltak. Évekkel korábban Északkelet-Franciaországba, Solesmes-be költözött a feleségével, és ritkán jött Párizsba. Két éve nem találkoztak.

– Mi az ördögöt keresel itt? – kérdezte Coco, miután Reverdy átkarolta a vállát és puszit nyomott mindkét orcájára. A szokásos öltözékét viselte, amivel kifejezte a divat iránti megvetését: lovászsapkát, szorosra csomózott zöld kötött nyakkendőt és a hőség ellenére egy régi, kirojtosodott ujjú tweed zakót, mely a könyökénél szinte átlátszóra kopott.

– A németek Solesmes-be is bejöttek. Néhány hete arra ébredtem, hogy lopják a zöldséget a kertünkből. Később a házba is betörtek. Akkor Henriette-et felültettem egy orléans-i vonatra, hogy költözzön a húgához, én pedig meghúztam magam a csűrben. Befalaztam az útra néző ablakokat, hogy ne kelljen látnom a fritzeket, és ők se láthassanak. Mégis felfedezték a csűrt és elűztek. Azóta az erdőben élek.

A férfi ledobta a hátizsákját, amely súlyosan puffant a padlón.

– Éhes vagy? Hozathatok valamit innen szemből – ajánlotta Coco.

– Nem. Mindjárt mennem kell. – Reverdy leült a pamlagra, és végigfuttatta a tekintetét a kisasztalra halmozott könyvkupacon. Egyik versgyűjteménye, a Cravates de Chanvre volt legfelül. A könyv nagyon sokat ért, mivel minden oldalát Picasso egy-egy vízfestménye illusztrálta.

– Ezt el kellene zárnod. Tedd a széfedbe – mondta Reverdy, és kezébe vette a könyvet. Arcán nagy öröm jelent meg, ahogy lapozgatni kezdte.

– Gondolod, hogy a németek ide is bejönnek, hogy harácsoljanak? – kérdezte Coco.

– Nem lennék meglepve.

Reverdy 1922-ben ajándékozta Cocónak ezt a könyvet. Néhány évvel korábban lettek szeretők, miután megismerkedtek Picasso egy kiállításán. Több dolog is közel hozta őket egymáshoz; Reverdy nem nélkülözött annyit gyerekkorában, mint Coco, és kevésbé volt sanyarú a sorsa, de mindketten paraszti származásúak voltak. Reverdy nagyapja ács volt, apja bortermelő Narbonne-ban, a spanyol határhoz közeli Languedoc régióban. Reverdy és Coco Párizsban találtak önmagukra, és a Picasso vezette elit tagjai lettek.

Reverdy a montmartre-i lakásában rejtegette varrónő feleségét, és hellyel-közzel Cocóval élt annak Saint-Honoré utcai nagy házában. Azonban a pénzét mindvégig megvetette, és az őt körülvevő előkelő társaságba sem törekedett. Cocónak most eszébe jutott az a nap, amelyen egy híres műkereskedőnek adott ebédet a kertjében. Reverdy kosárral a karján jött le a lépcsőn. Szó nélkül átfurakodott az elegáns tömegen, és nekiállt végigtapogatni a bokrok alját, csigát keresve.

Coco az effajta hóbortokat inkább mulatságosnak találta, mint kínosnak, és most is elmosolyodott az emléken. Tántoríthatatlanul hitt Reverdy tehetségében, és csodálta a művészi eltökéltségét. Sok tekintetben a másik, jobb énjének érezte, emelkedett léleknek, aki arra emlékeztette, hogy mi lehetett volna őbelőle is, ha más utat választ.

Reverdy becsukta a Cravates de Chanvre-t, és a vörös bőrkötésű Shakespeare-drámák mögé rejtette. – Hagyd ott, kérlek – mondta.

Coco eltűnődött, vajon a férfi tudja-e, hogy ő állta a könyv kiadásának költségeit. Az évek során többször is megvásárolta Reverdy kéziratait közvetítőktől, és pénzelte a kiadókat, hogy megjelentessék, és fizessenek jogdíjat Reverdynek. Lehet, hogy tudott róla. Mindenesetre nem tűnt úgy, mint akit gyötör a lelkifurdalás, amiért elfogadta a nagylelkű gesztust. Az ellen sem tiltakozott, hogy Coco néha kibérelje neki a lakosztályával szomszédos szobát a Ritzben – megteremtve a szerelmi légyott lehetőségét.

Coco több mint két éve szeretkezett utoljára Reverdyvel, de egy éve nem osztotta meg az ágyát más férfival sem. Legutóbbi szerelme, egy tizenhét évvel fiatalabb spanyol szobrász, akit nyomasztott a fényűző életstílusa, néhány hónap után elhagyta.

Coco leült Reverdy mellé a pamlagra, és hirtelen elömlött benne a vágy. – Hiányoztál – mondta.

Közelebb csusszant a férfihoz, és a combjára tette a kezét. Reverdy fölemelte, és Coco ölébe tette, majd szemérmesen homlokon csókolta. – Mutatok valamit – nyúlt a hátizsákjába. Egy halom lila betűs, stencilezett röplapot húzott elő, és a dohányzóasztalra tette. Coco rápillantott a felső példányra. A francia trikolort vivő Szabadság istennőjének elnagyolt rajza alatti felirat ezt hirdette: Minden franciához: Charles de Gaulle fegyverbe hívja a nemzetét. Nem veszítettük el a háborút! Vissza kell ütnünk! Takarodjanak a megszállók!

Coco szeme elkerekedett. – Csatlakoztál az ellenállókhoz?

– Van más választásunk, mint az Ellenállás?

Reverdy elmondta, hogy az erdőben, ahol rejtőzködött, megismert egy ellenálló egységet, és mostanra teljesen elkötelezte magát az ügy mellett. Fegyvereket és titkos dokumentumokat csempészett elsötétített házakban rejtőzködő idegeneknek. Kódolt üzeneteket küldött a német csapat mozgásáról a hátizsákjában cipelt távíró-adókészülékével. Még egy brit pilótát is megmentett, akinek a repülőgépét lelőtték a németek. Elhozta magával Párizsba, és a montmartre-i szobájában rejtegeti, amíg ki nem tudja csempészni Angliába.

Coco megcsóválta a fejét. – Elment az eszed.

Reverdy elmosolyodott, majd elnézést kért, és kiment a mosdóba. Coco kinézett az ablakon; derült, csendes napjuk volt. A júniusi felfordulásra gondolt, amikor füst lepte el az eget. A külügy hivatalnokai hatalmas máglyát raktak iratokból az Orsay rakparton, és addig mérgezték a levegőt, amíg az összes madár meghalt. Ezzel egy időben széthurcolták a Louvre műkincseit, vidékre vitték és padlásokra vagy a padló alá dugták őket. Ki tudja, látjuk-e még valaha ezeket a felbecsülhetetlen értékű festményeket és szobrokat. Coco akkor nagyon rosszul bírta a káoszt, a zűrzavart. Mostanra legalább visszatért némi rend.

A franciák többségéhez hasonlóan Reverdy is a homokba dugta a fejét, nem volt hajlandó tudomást venni a történtekről. Coco azonban érezte, hogy az új rend hajnala pirkad. Amikor előző nap visszatért, rögtön megérezte az új szelet a levegőben, amely az intolerancia és az önkényuralom felé röpítette őket. Csodálta Reverdy bátorságát; bárcsak neki is jutott volna belőle, gondolta, de aggódott a férfi biztonsága miatt. Mi értelme ellenállni, ha belehalsz? Ki tudja megmenteni Andrét rajta kívül? A németek bekvártélyozták magukat a városba. A legjobb, amit tehetünk, hogy elviseljük őket, és közben megőrzünk annyit Franciaország kulturális életéből, amennyit csak lehetséges.

Ebből azonban semmit nem mondhat el Reverdynek.

– Itt hagyom a szórólapokat – mondta a férfi, amikor visszajött a szalonba. – Becsúsztathatnál egyet-egyet a Ritz ajtajai alá és a Cambon utcán is.

Coco egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy milyen lenne, ha az Ellenállás hősnőjévé válna. Nemcsak a divatszabászatnak köszönhetné a halhatatlanságot! Hamar kiverte azonban a fejéből a gondolatot. – Valóban elment az eszed – mondta, és Reverdy hátizsákjának mélyére süllyesztette a szórólapokat. A férfi jelentőségteljesen megvonta a vállát. Nem fog neheztelni rá, amiért nem segít neki. Feltétlen, szinte családtagnak szóló szeretetet érzett iránta. Coco tudta, hogy a férfi bármit megbocsátana neki.

Reverdy felállt, és a vállára vette a hátizsákját. – Ma délután elutazom Párizsból. Te se maradj. Háborúban az ember rejtőzzön el, húzza meg magát. Ott a vidéki házad Roquebrunben. A németek még nem jutottak odáig.

Reverdy megcirógatta Coco mindkét orcáját az ajkával. – Mennem kell – mondta. Az ajtónál megállt, keze a kilincsen. – Menj el Párizsból, Coco.

– Ez az otthonom.

– Az Ellenállás az egyetlen válasz a megszállásra.

– Nos, én ellenállok, nem hagyom el a Ritzet.

Coco két órakor visszament a szállodába. Spatz a lakosztálya előtt a falnak dőlve várta. – Attól tartok, rossz hírem van. – Egy pillanatig a szőnyeget bámulta, aztán Coco arcára emelte a tekintetét. – A Kommandant szemet vetett az ön lakosztályára. Ott akarja fogadni a magas rangú vendégeit. Elintéztem, hogy ön átköltözhessen a hotel másik szárnyába. – Charlie Ritz az előző napon ugyanezt ajánlotta. A Ritz szebb kilátással rendelkező, a Vendôme térre néző oldala a náciknak volt most már fenntartva. A megszálló németek magánvendégei a Cambon utcára néző, kevésbé előkelő szárnyban tartózkodhattak.

Coco kinyitotta az ajtót, és dühösen berontott, a szalon asztalára csapva a táskáját. Spatz a nyomában. – Nem költözöm el innen! – kiáltotta.

– Pedig kénytelen lesz, attól tartok. – Spatz egy pillanatig keményen nézett rá, majd ellágyultak a vonásai. – Nálam van a kulcsa. Megmutatom az új lakosztályát, ha gondolja.

A hotel másik szárnyán felmentek lifttel a legfelső emeletre, majd végig a hosszú, komor folyosón. Ezen az emeleten kizárólag franciák laktak, az a néhány honpolgár, akiket nem telepítettek ki a németek hatalomátvételekor. Coco új szomszédjai náci szimpatizánsok voltak, köztük az aperitif boráról nevezetes Dubonnet család és Marie-Louise Ritz, a hoteltulajdonos anyja.

Néhány perccel később Coco új lakosztályában álltak – két négyzet alakú szoba és egy egyszerű, fehér csempés fürdőszoba tartozott hozzá. – Én itt nem tudok élni! – Coco tekintete gyorsan befogta a szűkös helyet.

– Sajnálom, de ez a legtöbb, amit tehettem – mentegetőzött Spatz. Mondta, hogy megkérte a Kommandantot, hogy ugyanolyan kényelmes lakosztályt jelöljön ki neki a szálloda Cambon utcára néző oldalán, de nem volt szabad hely. Coco vagy elfogadja a szerényebb szobákat, vagy kiköltözik a hotelből. Volt ugyan lakása az utca túloldalán, ahol az imént Reverdyvel is találkozott, de a Ritzben lakott. Ide tért haza egy hosszú munkanap után, egy diadalmas divatbemutató vagy egy ügylet lezárását követően. A megszállás előtt abban is biztos volt, hogy egy napon a Ritzben fogja érni a halál. Utoljára egy ládába zárva fogja elhagyni a híres szállodát.

De mit lépjen most? A németek örökre Párizsban maradnak? Ez lesz most már az élete? A félelem csomója marta a gyomrát a németek bevonulása óta. Egyre fogyott is, többnyire cigarettán, kávén és vörösboron élt. Ennie kell, hogy megőrizze a fizikai erejét. Ki fogja találni, hogyan élje túl ezt is, mint már annyi mindent eddigi életében.

A kora délutáni fény beszűrődött az ablakon, és fehér fátyolba burkolta a padlót. Ennek a szárnynak a szobái egykor a szobalányok szállásai voltak. Coco elképzelte, hogy ezek a szegény lányok feljöttek Párizsba a kaland és a szerelem reményében, és ilyen nyomorúságos padlásszoba lett a szállásuk, ahol rejtve éltek a világ szeme elől, kimerülten és magányosan. Valószínűleg sokan hazamenekültek néhány hónap után. Talán férjhez mentek, részeges, durva földművesekhez. Talán nem bírták elviselni az életet és kiloccsantották az agyvelejüket. Nekem is ez lett volna a sorsom, ha nincs bennem ambíció, gondolta Coco és megborzongott.

Hallotta, hogy Spatz végigjárja a szomszédos szobát, megszemlél minden sarkot. – Ez lehet a hálószoba – kiáltotta ki elég hangosan ahhoz, hogy Coco meghallja a vékony gipszfal túloldalán.

Spatz visszament hozzá a másik szobába. – Ez a nagyobb helyiség – mondta. – Idehozathatja a díványt és a székeket a másik lakosztályából, és használhatja szalonnak.

– A paravánok nem férnek be – mondta Coco lehangoltan. A madarakat és virágokat ábrázoló, értékes, festett fa Coromandel térelválasztója egy kínai hercegnő budoárjának dísze volt egykoron, és többe került, mint a Rolls Royce-a.

– Átvitetem a lakásába.

– Nem bízom a munkásokban.

– Személyesen fogom felügyelni őket.

Spatznak arra is volt gondja, hogy egy hordár átvigye Coco két Louis Vuitton bőröndjét az új lakosztályba. A nagyobb kofferben ruhák voltak – kosztümök, egész alakos ruhák, blúzok, kabátok, estélyik –, a legutolsó darabok, amiket varrt magának a műhelye bezárása előtt. Coco később utasította a szobalányt, hogy a ruhákat vigye át a Cambon utcai lakás ruhásszekrényébe. Három forduló kellett hozzá. A másik kofferben cipők, kézitáskák, ékszerek, kalapok és fehérnemű volt. A fehérnemű alatt négy nagy, zöld bőrkötésű album, amelyekbe a titkárnője precízen beragasztott minden fotót és cikket, ami az újságokban megjelent róla.

Coco időről időre kényszert érzett, hogy átlapozza az albumokat – itt voltak társasági és szakmai életének diadalmas pillanatai, és szívesen átélte őket újra. Már nem az a harmatos, fiatal szépség volt, mint a fekete-fehér fotókon, amelyeken a karja ruganyos, az álla határozott vonalú és egyetlen ősz szál sem vegyül fényes fekete hajába. Azonban vigasztalta a tudat, hogy ő volt egykor ez az életrevaló lány, aki a képeken szembenéz vele.

Egyik délután, amikor az albumokat nézegette, Spatz bekopogott hozzá két karton Gauloises-zal. – Gondoltam, hogy hasznukat tudja venni – mondta. A németek megtiltották a nőknek, hogy cigarettát vásároljanak, és a férfiaknak is csak heti egy csomag járt.

– Megmentett attól, hogy a feketepiacon vásároljak – mondta Coco, és behívta a tisztet. Spatz drapp színű könnyű gyapjúöltönyt, fehér inget és kék csíkos Hermès nyakkendőt viselt. Coco kitöltött két pohár vörösbort, és leültek a díványra. – Az albumjaimat nézegettem. Évek óta nem nyitottam ki őket – mondta.

Spatz kézbe vette az egyiket, és lassan átlapozta. – Emlékszem, hogy a városban is láttam ezekben a csodálatos ruhákban. – Spatz meleg mosollyal nézett Cocóra. – Minden partin ön volt a legcsinosabb hölgy.

Coco gyanakodni kezdett a bók hallatán. Mit akarhat tőle ez az ember, hogy hízeleg neki, cigarettát hoz?

– Ez Misia Sert-rel és Jean Cocteau-val készült a Rothschild bálon – mutatott Spatz egy képre, amelyen Coco Marie Antoinette-nek öltözött: gyöngyökkel kivarrt szaténruhát viselt, széles abroncsszoknyát és toronymagas fehér parókát. Misia jobbra állt tőle, hasonló, de kevésbé extravagáns ruhában, egy tizennyolcadik századi hölgy szolgálólányának maszkírozva. Mellette Cocteau mint XVI. Lajos pózolt kék brokátkabátban és térdnadrágban. – Olyanok voltak ott hárman, mint a három muskétás. Egy mindenkiért, mindenki egyért. Egyiküket sem láttam a másik kettő nélkül – mondta Spatz. – Misia és Cocteau még Párizsban vannak?

– Soha nem mennének el innen.

– Remélem, egyszer bemutat nekik. – Spatz nagy sóhajjal becsukta az albumot. – A magam részéről örülök, hogy visszajöttem Párizsba. Az elmúlt két évet leszámítva felnőtt életem nagy részét itt töltöttem. 1927-ben, harmincéves koromban neveztek ki az itteni követség attaséjának. Majdnem annyira párizsi vagyok, mint ön.

Spatz kinyitott egy másik albumot, amelyet Boy Capellel, Coco brit szerelmével készült közös képek töltöttek meg. Boy indította el Coco Cambon utcai kalapüzletét, ami megalapozta a divattervezői karrierjét. Boynak jól menő hajógyártó cége volt, de emellett is talált időt arra, hogy politikatörténeti könyveket írjon és műkincseket gyűjtsön. Coco tisztelte ragyogó elméjéért és a sikereiért, és imádta azért, hogy hisz benne. Azt remélte, hogy a kapcsolatuk örökre szól, de a férfi 1919-ben meghalt autóbalesetben. Spatz tekintete elidőzött egy kép fölött, amelyen a pár a deauville-i parton sétál.

– Ki ez? – kérdezte Spatz.

– A vőlegényem – mondta Coco lassan. – Nem sokkal azután halt meg, hogy ez a kép készült.

– Sajnálom… nagyon boldognak látszik vele.

– Boldog is voltam.

Spatz bólintott egy újabb kép láttán: Coco hosszú fehér szoknyában és a saját méreténél jóval nagyobb kardigánban áll a deauville-i Grand Hotel előtti pavilonban, a haja száll a szélben. – Mi is voltunk egyszer Catsyvel a Grand Hotelben. Jobban éreztem volna magam, ha önnel vagyok ott – mondta Spatz a fejét csóválva.

– Nem szerette? – kérdezte Coco.

– Azt hittem, hogy szeretem. De egyáltalán nem illettünk egymáshoz. Catsy nem szerette Párizst, és folyton panaszkodott miatta. Részben azért, mert nem tanult meg tisztességesen franciául.

Coco felidézte magában azt a néhány alkalmat, amikor látta Madame von Dincklagét partikon a két háború között. Kellemes külsejű, erős csontozatú szőkeség volt. – A rossz francia tudása miatt vált el tőle? – kérdezte szárazon.

Spatz arca elkomorult. – Nem lehetett gyereke. Akkoriban fontosnak tartottam az utódnemzést, hogy legyen, aki továbbviszi a von Dincklage nevet. De most, hogy a világ megőrült, ez már nem számít.

– Mi lett Catsyvel? – kérdezte Coco.

– Nem tudom – csóválta a fejét Spatz. – Mostanában nem vagyunk kapcsolatban.

– Ő adta magának a becenevét?

Spatz elmondta, hogyan ragadt rá a neve még gyerekkorában. – Na és ön? Hogyan lett Coco?

– A nagynénéim neveztek így. Velük éltem anyám halála után. Lovakat tartottak Auvergne-ben – hazudta Coco.

Spatz feltartott egy fotót, amely az album két lapja közé volt betéve. Coco fiatalasszony korában egy szabóműhely előtt sötét szoknyában, fehér blúzban és szabóköpenyben. Súlyos fekete haja kontyba tűzve. – Ez mi?

Coco kikapta a képet a kezéből, és visszatette a két lap közé. – Semmi.

– Én is lovak mellett nőttem fel – mondta a férfi. – Ősszel majd elviszem lovagolni a Bois-ba.

Vajon hány nőnek ajánlotta eddig, hogy elviszi lovagolni? Coco emlékezett rá, hogy Spatz mindig a legcsinosabb nőkkel táncolt a partikon, mintha a felesége a világon se lett volna. Pletykálták, hogy nagy hódító. Coco egyik kliensének viszonya volt vele, és ódákat zengett Spatz rendkívüli ágybeli teljesítményéről.

Spatz az órájára pillantott és felállt. – Szívesen hallanék többet is a lánykoráról, de most dolgom van. Vacsora este nyolckor?

– Tökéletes – mondta Coco. Végül is csak egy vacsora.

Spatz meleg, sokatmondó tekintettel nézett rá. – Remélem, ma kinyitja majd az ajtót.

Coco soha senkinek nem vallotta be a gyerekkoráról az igazat, Pierre Reverdynek és más közeli barátjának sem. Annyit hazudott már a származásáról, hogy lassan maga is elhitte a költött történeteit. Most viszont, hogy Spatzcal együtt nézegette a fényképeket, az önmaga védelmére emelt kemény betonfal repedezni kezdett. Próbált szundítani, de nem jött álom a szemére. Úgy érezte, egyre mélyebbre süllyed az emlékek végtelen alagútjában. Még órákkal később is a múltján tűnődött, amikor az öltözőasztalánál frissítette fel a sminkjét. Nyomorúságos gyerekkorán, amikor egyik falutól a másikig vándorolt Auvergne tartományban asztmás, örökké várandós anyjával, Jeanne-nal, aki egyre vonszolta magát a férje után. Albert Chanel iszákos, írni-olvasni is alig tudó vándorkereskedő volt; semmihez nem értett a nők csábítását leszámítva, amiben rendkívül vonzó külseje is segítette. Lánya, Gabrielle tőle örökölte sűrű fekete haját és markáns arccsontját. Albert piacnapokon zöldséget, edényt, ruhaanyagot, fehérneműt árult háziasszonyoknak a falusi főtereken, hogy a családját eltartsa. Volt, hogy hetekre eltűnt, majd előkerült megint, rájuk villantotta elbűvölő mosolyát, megebédelt, kimosatta a szennyesét, esetleg újra teherbe ejtette beteges feleségét, majd nyoma veszett.

Coco tizenkét éves volt, amikor anyja a szeme láttára halt meg a nyomorúságos garniszállón, amelynek két szűkös, élősködőkkel teli szobájába Albert a családját bezsúfolta. Coco, az öccsei, Alphonse és Lucien, nővére, Julie és húga, Antoinette körbeállták a keskeny vaságyat, amelyen anyjuk feküdt, míg Isten a megmondhatója, hogy apjuk hol volt. Jeanne Chanelt évek óta kínozta az asztma, és az állapota az elmúlt egy hónapban hatodik gyermekének, újszülött fiának halála után rohamosan romlott. Az előző éjjel Jeanne kómába esett. Coco fogta anyja kezét, hallgatta, ahogy levegőért kapkod. Démon szállta meg az anyját. – Ébredj fel, mama! – sikította Coco. Ám Jeanne szeme csukva maradt. A borzalmas ziháláson kívül nem adott életjelt. Végül délután öt órakor a zihálás is abbamaradt. Jeanne keze kihűlt a lánya kezében, aki továbbra is szorította. Anyját elvették tőle, és a kislány úgy érezte, ő sem él már. Nem mozdult az anyja ágya mellől; mintha órák teltek volna el így. Azután erős hangot hallott az ajtóból. – Gyertek onnan. – Apja volt az.

Akkor az apjuk felültette a gyerekeket a házaló szekerére. Poshadt almák, rongyok, újságok és fém evőeszközök verődtek a lábuknak, miközben a vén fekete ló húzta a csörömpölő kocsit a vidéki utakon. Alphonse-t és Lucient egy tanyán hagyták, kisegítőnek koszt-kvártélyért. A következő megállóhely Aubazine volt: a Mária Szent Szív gyülekezet által fenntartott árvaház erődítménye magas szirten komorlott, sötét fenyőktől körülvéve.

Coco és két testvére egy tetőtéri hálóban aludtak, egyszerű ágyuk a fehérre meszelt falhoz volt tolva, melyet mindösszesen három fakereszt díszített. Hajnalban keltek, hideg vizet locsoltak az arcukra és lementek a kápolnába. Ha Coco túl hangosan énekelte az Ave Mariát, egy apáca oldalba bökte a pálcájával. Cocónak egyszer feltűnt egy púpos öregember, aki a városból tért be hozzájuk, és vele szemközt ült be a templomi padba. Hirtelen szánalom fogta el az öreg iránt, és a legszívesebben melléje ült volna, hogy megpaskolja a púpját és azt mondja, hogy a púp nem számít, attól még szerethetik őt. De nem volt bátorsága elmozdulni az apáca mellől; a helyén maradt, és nagyon magányosnak érezte magát, kiéhezve a szeretetre.

Egy másik alkalommal a málladozó vakolatú, huzatos tanteremben eltöltött tanórák, a káposztaszagú, sötét faburkolatú ebédlőben elfogyasztott ízetlen ebéd és a fallal körülvett kert fogyatkozó fényében engedélyezett rövid séta után Coco álmatlanul feküdt az ágyában. Miután eloltották a villanyt, addig dörzsölte az orrát, amíg vércseppek nem hulltak a hálóingére. – Segítség! – kiáltotta. Léptek koppantak a kőpadlón, rózsafüzér csapódott, ami az apácáknak mindig az övükre volt csatolva. – Jól van, jól van, kislány – mondta az odaérkező apáca. Felitatta a vért a zsebkendőjével, és szorosan magához ölelte Cocót. A kislány erre vágyott: hogy valaki magához szorítsa.

Coco soha többé nem látta az apját, aki a világot járta. A gondolatát sem bírta elviselni, hogy árvának nevezzék, és szánakozzanak rajta. Történeteket kezdett gyártani három jómódú, gyermektelen nagynéniről, akik a hadsereg számára tenyésztettek arab lovakat, és abból tartották el magukat. Antik stílusú bútorokkal berendezett, műtárgyakkal díszített szép házban éltek, és bőséges ételekkel, sonkával, csirkével, tojással, süteménnyel és csokoládéval kínálták őt, a kedvenc unokahúgukat, amikor meglátogatta őket. Coco ezeket a történeteket egy másik lánytól kölcsön kapott szentimentális regényekből vette, amiket a mosdóban olvasott késő éjjel, miután az apácák aludni tértek.

A regények segítettek Cocónak felküzdeni magát a sötét mélységből, mert rávezették arra, hogy képes újraalkotni önmagát. Később a munkával győzte le a mélabút. A tiszta, elegáns, egyszerű stílus, amit létrehozott, védmű volt a halál, a veszteség, a magány, a szegénység és a bánat ellen. Apjától megtanulta, hogy ne törődjön az érzelmi nyomorral, lépjen át rajta gondolkodás nélkül. Anyja esdeklése csak nyomorúsághoz és halálhoz vezetett, míg apja, aki e sok fájdalom okozója volt, életben maradt. Coco csodálta a túlélő képességét, és ez lett saját életének mozgatórugója is. Egy dolog számított: kibírni és menni tovább.

Felvitt még egy réteg rúzst, és megvizsgálta az arcát a tükörben. Elégedett volt a látvánnyal. Nem a szánalmas kislány arca nézett vissza rá, hanem Coco Chanelé, aki a Ritz legdaliásabb szállóvendégével fog vacsorázni.

Spatz pontban nyolc órakor jött Cocóért. Amikor az étteremben a főpincér a bal oldal, a németek asztalai felé tessékelte őket, Spatz jobbra intett a fejével. – Ott ülünk le, kérem – mondta.

A főpincér egy kis asztalhoz vezette őket a jobb hátsó sarokban. – Úgy gondoltam, jobban érzi magát ezen az oldalon – mondta Spatz. Kifogástalan francia beszédével és elegáns hajszálcsíkos öltönyében nem rítt ki a fauburg-i arisztokraták közül, akik gyakran vacsoráztak az étterem francia oldalán gazdagon ékszerezett feleségükkel. Spatz pezsgőt rendelt, amit a pincér két Baccarat pezsgőspohárba töltött ki. – Olvastam valamelyik önről szóló cikkben, hogy hat óra után csak pezsgőt iszik és marhasültet eszik – mondta Spatz.

– Ne higgyen el mindent, amit rólam olvas – mondta Coco. – De marhasültet kérek, közepesen átsütve.

– Két közepesen átsült steaket kérünk. – Spatz visszaadta az étlapot a pincérnek.

– Nem kínos önnek, ha ezen az oldalon vacsorázik? – kérdezte Coco.

– Ne felejtse el, hogy majdnem annyira francia vagyok, mint ön. – Spatz kurtán felnevetett. – És az anyám londoni születésű brit asszony, régi családi birtokokkal Coventryben. Gyerekkoromban angolul beszéltünk. Úgy volt, hogy a derbyshire-i grófhoz megy hozzá, de megismerkedett apámmal egy fekete-erdőbeli vadászaton, és ezzel minden eldőlt. Hivatásos katonák hosszú sorának leszármazottja vagyok, a nagyapám, Georg Karl von Dincklage hadnagy-tábornok, az 1870-es francia-porosz háborúban harcolt, amikor a németek legyőzték II. Napóleon seregeit.

– A vérében van a háború.

– Nem vagyok harcos alkat, bár részt vettem az I. világháborúban az apám oldalán, aki lovassági őrnagy volt. De nem kaptam rá az ízére. Az első adandó alkalommal leszereltem, és elvettem Catsyt. Huszonöt éves voltam.

Spatz kivárt, míg a pincér kitöltötte az újabb pohár pezsgőt, és amikor magukra maradtak, folytatta: – Tisztázni akarok valamit a feleségemmel, a volt feleségemmel kapcsolatban. Nem szeretném, ha holmi szóbeszéd alapján ítélkezne felettem. Catsy anyja zsidó volt. De merő véletlen, hogy három hónappal azelőtt váltam el tőle, hogy Németországban elfogadták a nürnbergi törvényt, amely megtiltja a zsidók és az árják közötti házasságot.

Coco a homlokát ráncolta. – Merő véletlen?

– Catsy ugyanezt mondaná. Nem neheztel rám.

Egy félzsidó nővel kötött házasság kétségtelenül tönkretette volna Spatz karrierjét. Lehet, hogy a megalkuvás legalább akkora szerepet játszott a válásában, mint a kihűlt szerelem. Coco azonban nem törődött ezzel. Nála jobban senki nem érezte át a megalkuvás kényszerét.

Amikor végeztek a marhasülttel, kényelmesen megkávéztak. Coco a karamellkrém desszertjébe épp hogy csak belekóstolt, Spatz négy falatra kikanalazta az egészet. Azután felkísérte Cocót a szobájához. Az ajtónál meghajolt, és csókot lehelt a kezére. Coco örült volna, ha az ajkát csókolja meg. Egy férfihoz sem vonzódott ennyire hosszú idő óta. Magabiztossá tette; fiatalnak és csábosnak érezte magát mellette.

Az öltözőasztalánál letörölte a sminket hideg krémbe mártott törlőkendővel. Készen állt az újabb romantikus kalandra. Eszébe jutott Pierre Reverdy, mire összerándult. Régi szerelme levegőt sem kapna, ha tudná, hogy egy némettel tölti az idejét. És be kellett látnia, hogy valóban rossz fényt vet egy önmagát Franciaország büszkeségének tartó nőre, ha egy megszállóval kezd viszonyt. Csakhogy Coco nem úgy gondolt Spatzra, mint egy németre – elvégre angol anya szülte, és kisgyerek korában is angolul beszélt. Innen a jó modora. Az angol férfiak úriemberek.

Coco megmosta az arcát és a fogát, majd lefeküdt. A szíve hónapok óta nem volt ilyen könnyű. Ma éjjel nem lesz szüksége morfiumra ahhoz, hogy elaludjon.

Spatz Coco rendszeres délutáni látogatója lett. Felhívta, hogy megkérdezze, otthon van-e, és feljöhet-e hozzá. Ürügyként olyan dolgokkal állított be, amiket Coco még a feketepiacon is csak bajosan szerezhetett be: finom szappan, selyemharisnya, csokoládé, virág, cigaretta volt az ajándéka. Coco ezt hízelgőnek találta. Spatz annyira igyekezett, hogy bármiben a segítségére legyen, hogy a megismerkedésük után mindössze egy héttel Coco előhozakodott az unokaöccse ügyével. Spatz tehetne valamit André kiszabadítására? Eddig senkitől sem tudott segítséget kérni. Megpróbálta megkörnyékezni Pierre Lavalt, a Vichy-kormány főminiszterét, akit ismert a párizsi társasági körökből, de nem sikerült elérnie.

– André tbc-s, és ha nem kap orvosi ellátást, nem marad életben – mondta Coco Spatznak. A nappali díványán ültek, kezükben vörösborral. Kint lassan sötétedett. Coco vigaszt talált az égbolt halványuló színében, a naplemente pirosa illett a Spatztól kapott rózsákhoz, amiket a dohányzóasztalon lévő porcelánvázába állított. A napok nemsokára rövidülnek, jelzik a nyár végét, rózsákat sem lehet majd kapni.

– Meglátom, mit tehetek – mondta Spatz.

– Nagyon sokat jelentene nekem, ha André hazakerülhetne. – Coco lepillantott a Ritz kertjére, magába szívta a virágok teljességének édes látványát, és elnézte, ahogy a színük fakul az est fogyó fényében. Másnap reggel a nap majd újra teljes, dicső ragyogásába vonja a kertet. És ez a szépség esszenciája – visszaszorítja a világ bánatát.

Cocóban felrémlett az emlék, amikor először látta Andrét – néhány órás, nyivákoló, ráncos kis poronty volt, de a haja szép barna. Pézsmapatkányra emlékeztette. Coco sosem szerette a babákat, ezért a piciért meg különösen neheztelt a nővérére, mintha Julie szeretete a kicsi iránt elhomályosította volna az iránta való szeretetét. Egy év korkülönbség volt köztük, és különlegesen szoros kapcsolat fűzte őket egymáshoz. Coco a gyermekkorában mindenkinél, még a szüleinél is jobban szerette Julie-t; ő volt egyetlen vigasza a zárdában töltött komor évek alatt, miután az anyjuk meghalt.

De röviddel azután, hogy a két nővér Moulins-be költözött az apácák által szerzett munka miatt, Julie-t teherbe ejtette egy vándorkereskedő, aki még André születése előtt odébb állt. Az elkövetkező néhány év során, amikor Coco már Párizsban élt, hogy divattervezői karrierjét megalapozza, Julie sok férfiba beleszeretett. És miután az utolsó szerelme, egy a városban állomásozó katona is elhagyta, levertség vett rajta erőt. Egy napon a katolikus templom küszöbén hagyta a hatéves Andrét, hazament, és megmérgezte magát. Coco összeomlott a paptól kapott hír hallatán. Sose felejti el, milyen kétségbeesés gyötörte a Párizstól Moulins-ig tartó vonatút alatt, és hogy oszlott el ez a kétségbeesés, mihelyt megpillantotta Andrét a parókia hivatalának egyik fapadján, szorosan ölelve a játék maciját. Maga is meglepődött, hogy milyen erős szeretet öntötte el a szívét. Azonnal gondjaiba vette a kisfiút, és megfogadta, hogy vigyázni fog rá. Ő a kapocs, az egyetlen megmaradt kapocs elveszített nővéréhez.

Akármilyen elviselhetetlen lesz is számára az élet, soha nem fog véget vetni neki, amíg André életben van. Nem teheti ezt meg vele még egyszer. Coco örült, hogy Spatzcal közel kerültek egymáshoz – bízott benne, hogy a férfi hazajuttatja az unokaöccsét. De ha bármi történik Andréval, megölöm magam, gondolta.

Úgy látszott, Spatzot meghatja Coco kétségbeesése. Megfogta a kezét, és gyengéden megszorította. – Ígérem, megteszek mindent, hogy kiszabadítsam az unokaöccsét.

Spatz másnap Lyonba utazott, négy napig maradt távol. Nem mondta meg, mi célból. Visszatérése után új bézs vászonöltönyben jelent meg a Ritzben, barna csomagolópapírba tekert, hosszúkás csomaggal a hóna alatt. – Remélem, hamarosan jó híreket kapok az unokaöccséről – mondta. – Addig is hoztam valamit önnek – nyújtotta át a csomagot.

Coco feltépte a csomagolópapírt; egy vég arany kaméliákkal, Coco pecsétgyűrűjének virágmotívumával díszített, kézzel hímzett, sötétkék sifonanyag volt benne. – Honnan szerezte ezt? – kérdezte, és végighúzta a kezét a luxus anyagon.

– Vannak kapcsolataim – vonta meg a vállát Spatz, és zsebre tett kézzel megállt előtte. – Készítsen belőle ruhát magának.

Coco széthajtogatta az anyagot és maga köré tekerte. Egy éve is elmúlt, hogy utoljára ruhát tervezett. Lehúzta a redőnyt, elbocsátotta mind a háromezer alkalmazottját, kivéve Veronique-ot, a parfüméria eladónőjét, az üzletvezetőt és egy idősebb asszonyt, aki a könyvelést végezte. Megtartott még egy varrónőt is, ha a régi vásárlóknak ruhaigazításra lenne szükségük.

Cocónak hiányzott a műhely nyüzsgése, a kis fehér köpenyes manökenek látványa, akik arra vártak, hogy a háromrészes tükör előtt mesés ruhakölteményeket varázsoljon karcsú testükre. Szerette volna a foga között érezni a kemény gombostűket, a nyakában szalagon függő olló meglehetős súlyát. Mindig is a munkának élt, és most dologtalan volt. Rosszul tette, hogy bezárta a műhelyét, bár akkor ez tűnt a helyes döntésnek. Jött a háború, és ezzel a társasági élet, a bálok, vacsorák és partik sok fényűzésének, aminek ő a haszonélvezője volt, lassan vége szakadt. Senkinek nem lesz már pénze luxusholmikra, és nem lesz hely, ahol viselhetnék őket. Legalábbis ő így gondolta.

– Illik magához ez a szín – jegyezte meg Spatz.

A sötétkék jó váltás a fekete, a gyász színe után. Cocónak fontos szerepe volt abban, hogy a fekete az elegancia színe lett. Az első világháború után megálmodta a kis fekete ruhát, és a nők mindenhol igyekeztek beszerezni maguknak egyet.

Miközben Coco a mellkasa és törzse köré tekerte a szövetet, lelki szemei előtt látta az alkalmi ruhát, melyen az anyag deréktól lágy fodrokban és hullámokban omlik a földig. Minden fodor csipkedíszben ér véget. – Készíttetek egy ruhát a varrónőmmel – mondta. Megperdült, hogy kiforduljon az anyagból, de csak még jobban beletekeredett.

– Hadd segítsek – lépett oda hozzá Spatz. Két tenyerével megemelte a sifont, hogy Cocónak legyen helye megmozdulni. Coco többször is sarkon perdült, míg az anyag végül a padlóra nem hullott; ekkor szemben találta magát Spatzcal. – Én vagyok a legszerencsésebb férfi Párizsban, hogy ma itt lehetek magával – mondta. Jobb mutatóujjával Coco füle mögé igazított egy sötét hajtincset, és lehajolt, hogy megcsókolja. Majd kézen fogva bevezette a hálóba, és becsukta maguk után az ajtót.