Moesko Péter

Őszi hó

— részlet —

KALLIGRAM
2022

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Copyright © Moesko Péter, 2022
ISBN 978 963 468 328 5

1. rész

Azt hitte, ennyi volt.

Már vagy egy órája próbálta elkapni a lendületet, figyelte, mikor távozhat valakibe kapaszkodva, egyedül mégse indulhatott haza, mindenki miatta van itt. Egyre hangosabban, egymás szavába vágva beszélgettek, közben egyik cigit gyújtották a másik után, vágni lehetett a füstöt az alagsorban. Fájt a feje, már délután is fájt, sőt, a reggeli telefonhívás óta nem tudott sem inni, sem enni. Időközben elkoccintották az összes pezsgőt, megitták az összes bort is, tehát arra számított, hogy véget ért az este, lehet menni, az elmúlt hetek után másra sem vágyott, mint egy nagyon hosszú hétvégére, alvásra és csöndre.

A lengyel fordítócsajok két poén között vették a kabátjukat, a társaság többi tagja is szedelőzködni kezdett. Na, végre. Fruzsi állandóan felé sandított, titokzatosan mosolygott, és a szemöldökével nagyon jelezni akart valamit, fogalma sem volt, mit. Jobb híján visszamosolygott, szólni már nem tudott hozzá, mert az egész társaság megindult fölfelé, ki az utcára. Mindenkit jólesőn fejbe kólintott a hideg. Ránéztek még egyszer a kirakatra, ahol több év munkájának az eredménye, az első könyve állt. A real dream come true, man, mondta Agnieszka, aki az este folyamán át-átváltott angolra. It’s fucking amazing, tetézte Elena, és egy kicsit mintha még hozzá is hajolt volna, esetleg valami ölelés reményében? Ő szerényen megköszönte, bár már a szerénykedéshez is fáradt volt. Várta a varázsszót, valaki mondja már, fújjon takarodót, de csak újabb cigire gyújtottak. Vett egy nagy levegőt, készült volna megköszönni mindenkinek, hogy eljött, de Fruzsi azonnal mellé lépett, és a fülébe súgta: eszedbe ne jusson most lelépni, te! Ijedten nézett rá vissza, majd rögtön látta a lány válla fölött, hogy Gazsi, a fiatal kritikussrác műanyag tasakot vesz elő, és kis tablettát nyom mindenki tenyerébe. Segélykérőn Fruzsira nézett, aki továbbra is csak szemöldökvonogatással válaszolt. Hát kösz, gondolta, és hirtelen megharagudott rá, pedig megbeszélték, hogy lesz valami szolid kis buli, na de ilyenkor? Zárás után ott ragadtak a bolt alagsorában, most meg már tizenegy is elmúlt, neki ez bőven elég volt szolid buli gyanánt. Közben viszont megsajnálta a két bőrszoknyás fordítócsajt, mindketten az arca elé nyújtották a tenyerüket, válasszon! A Mátrixot idézték, piros tabletta vagy kék? Régi, megszokott élet vagy pedig milyen mély a nyúl ürege? A magyarjuk annyira aranyos volt, hogy végül elröhögte magát, és hirtelen mindkettejük tenyeréből elvette és bekapta a tablettát. Hangos ujjongás övezte, végre elindultak.

Minden oké?, kérdezte Fruzsi útközben. Csak mosolygott, aztán hozzátette: persze. Fruzsi hevesen gesztikulált, a suttogás ellenére is hangos volt, pedig többször bejelentette, hogy az est felelőseként ma nem iszik. Hát ivott, talán többet is, mint bárki, de nem tudta hibáztatni szegényt, az elmúlt, szerkesztéssel töltött hetek rendesen kimerítették őt is. Azért jól érzed magad, ugye? Fruzsi már nem is várt választ, inkább odabújt hozzá, hogy átkarolja, és bekucorodott az ölelésbe. Csak összehoztuk végül, baszki. Majdnem visszakérdezett, hogy mármint mit? Marha fáradt volt, de mire a Pachamama elé értek – nem volt messze, tíz perc séta a bolttól –, átragadt rá a többiek pezsgése, a mélyen dübörgő ritmus (meg szép lassan a tabletta) is lendületbe hozta. A tánctér felé vezető hosszúkás folyosó elején még kicsi ruhatár is volt. Mi a fasz, motyogta maga elé, és elgondolkodott, hogy ez a hely eddig is itt volt-e, a büdös életben nem hallott róla. Az enyhén emelkedő folyosón mélyvörös izzók villogtak hevesen a zene ütemére, mellette és mögötte pedig izgatottan vihogott mindenki. Mint gyerekek a búcsúban, jutott eszébe, de ekkor benne is átkapcsolt valami, súlyos forróság öntötte el, kihagyott a lélegzete, a szíve egyre hevesebben vert, a csajok szinte hisztérikus állapotba kerültek. Úgy érezte, mintha a folyosó végén mágnes lenne, ők pedig mintha nem is sétálnának, hanem sodródnának az ajtó felé. This is it! Ahogy kinyitották, vaníliaillatú füst áradt kifelé, az éles trance pedig belehasított a fülébe, nem is a fülébe, egyenesen a tüdejébe, kitágult a mellkasa, a testét szétfeszítette az oxigén, már-már fájt, de annyira tiszta volt, hogy akaratán kívül is kiszakadt belőle egy örömteli kiáltás. A narancsfényben úszó tömeg azonnal magába szívta, táncolni kezdett, hamar fölvette a többi test és a zene ritmusát. A végtagjai gumiszerűnek tűntek, magasba lökte a karját, és közben folyamatosan azt érezte, hogy körülöleli valami sűrű, selymes folyadék, bizsergett mindene, mintha erős és forró vízsugár bombázná minden testrészét.

Hosszabb, lebegős átvezetés következett a zenében, sötét rózsaszínbe borult a tánctér. Egyik oldaláról Fruzsi, a másik oldaláról már nem is tudta, ki karolt belé. Kis híján a nyál is kifolyt a szája szélén, de időben nyelt egyet, és csukott szemmel vigyorgott tovább, hallgatta a zenét. Egészen máshol érezte magát. A tánctérre fújt füsttől a felhők fölé képzelte magát, mint gyerekkorában sokszor, és egyszer csak az jutott eszébe: ez ennyi volt. Ha valahogy, így kell elbúcsúzni az élettől, szép lenne, hát hogyan, ha nem így? A súlyos basszustól nehezen vett levegőt, de nem zavarta, mintha a zene pumpálta volna belé az oxigént, mégpedig óriási erővel. Többször a tüdejéhez kapott, mert úgy érezte, bármelyik pillanatban kiszakadhat.

A társaság nem szóródott szét, szűk kis körben ugráltak, tényleg, mint a gyerekek, még az ötvenes Anikó, a kiadóvezető is, mindenki táncolt: ezek itt mindnyájan őt ünneplik, őt és a szaros könyvét! Mennyi csodás ember, de tényleg! A fordítócsajok nyakába borult, thanks guys, még egy-egy ügyetlen puszit is adott nekik, a lányok viszont egyáltalán nem bánták, beletúrtak a hajába. Kuncogva arrébb lépett Grégoire-hoz, a francia fiúhoz, aki megszeppent a váratlan összeölelkezéstől, kicsit még bele is pirult, de azért visszaölelt, Henrik pedig hatalmas mancsaival mindkettejüket átkarolta. A zene ismét belelendült, minden eddiginél nagyobb füstbomba jött, csak a ritmikus mozgás jelentett támpontot.

Gyere, iszunk egy vizet, fordult hozzá Fruzsi. Teljesen átizzadta minden ruháját, bár ez egészen idáig nem különösebben zavarta. Gyere! Követte Fruzsit a bárpulthoz, és az előtte álló üres székekre rogytak, hogy elszürcsölgessék az ásványvizet. A terem vadul, de valahogy egységesen hömpölygött, mintha valami primitív, de pontos koreográfia szerint mozognának.

Fruzsi szeme vadul csillogott, hogy érzed magad, kiabált a fülébe. A zene elnyomta a válaszadás lehetőségét, így csak biztatóan bólintott, hát nyilván kurva jól, mondta volna, ha lehetett volna hallani. Fruzsi megcsapkodta a térdét, majd hogy ezután mit csinált volna, az sosem derülhetett ki, a tömeg közepén ugyanis egyszer csak kirajzolódott Norbi arca. Oké, nyugalom, gondolta, ismerte már ezt a kusza, lázálmos élményt, amit az alkohollal együtt kivált belőle az ecstasy, nyugi, csak képzelődsz. Ettől mondjuk még nagyon élethű volt az arc, annyira, hogy meg is ijedt tőle, és majdnem leesett a keskeny bárszékről. Mégis hogy kerülne ide? Norbi végül ott állt előtte, annyira közel, hogy Fruzsi is rögtön üléspozíciót váltott, és reflexből flörtölni kezdett. Márton ehelyett összébb húzta magát, és szabadult volna a fantomképtől, inkább menjünk vissza táncolni, hallod, Fruzsi? Sziasztok! A szót leolvasta Norbi szájáról, és hiába állt előtte harmincévesen, ő a tizennégy éves Norbi hangját hallotta, egy fiatal hangot, szia, hát te meg? Norbi mindkettejüket szemügyre vette, és miután bemutatkozott Fruzsinak, ők is kezet fogtak. A kézfogás ölelésbe váltott, Norbi jó ideig nem engedte el. A zenében újabb átvezetés következett, éles, fehér fény áradt szét a teremben, szinte csönd lett, ők ott álltak egymással szemben, egymás arcát fürkészve, és szinte egyszerre ismételték: szia!

Fruzsi a kötelező körök után visszatért a többiekhez, ők pedig kimentek a szellőzőnek becézett dohányzóba, ahol épp senki nem dohányzott, mindenki csak egy ásványvizes palackot lóbált, és meredt maga elé. Bentről tompán lüktetett a zene, tulajdonképpen még jól is esett, mint valami vékony takaró. Norbi egy cidert szorongatott, de szinte bele sem ivott. Az ő keze üres volt, amit most valamiért kényelmetlennek érzett, keresztbe tette a karját, szorosan átölelte saját magát, kavargott a gyomra. Fel sem tudta fogni, hogy itt van Norbi, szívesen szemügyre vette volna, de csak a sötét farmerjéig jutott, feljebb nem tudta emelni a fejét. Honnan tudtad, hogy itt leszünk, kérdezte végül. Norbi somolygott, de nem válaszolt rögtön, helyette kortyolt a ciderből. Havas eső kezdett szitálni. Norbi a fekete égbolt felé fordította a fejét, és azt mondta, gratulálok a könyvedhez! Tudtam, hogy csak idő kérdése. Márton erre nagyon sok mindent szeretett volna válaszolni, de egy hang sem jött ki a torkán. Norbi sem mondott mást, így csendben ültek tovább, ő próbálta elnyomni az egyre erősebb hányingert. Kifejezetten hűvös volt, most vette csak észre, hogy vacog, a szeme pedig megállás nélkül könnyezik, hiába törölgeti. Hosszú napod lehetett, mondta Norbi, amire nem tudott válaszolni, érezte, hogy jön föl valami, összeszorította a száját. Jól vagy? Norbi a vállára tette a kezét, kereste a tekintetét, ő viszont egyre nehezebben fókuszált. Gyere, mondta Norbi, felállt a nyirkos padról, és határozott léptekkel elindult a ruhatár felé.

A taxiban rögtön elfeküdt a hátsó ülésen, mintha ágyba bújna. Norbi előre ült, még mindig ott szorongatta a kezében a cider maradékát, a sofőrt nem érdekelte. Hol vagyunk, kérdezte Márton, pedig még el sem indultak. Az ingét elhagyta valahol, a széldzsekit csak a pólóra vette föl. Résnyire lehúzta a taxi ablakát, zsongott a feje. Öt év után itt van mellette Norbi, ilyen nincs is, nem tudta felfogni.

A lakásban lerúgták a cipőjüket, ittak egy pohár vizet, és résnyire nyitották az erkélyajtót. Csendes volt az utca, ők se sokat beszéltek, elterpeszkedtek egymás mellett a kanapén. Márton óvatosan oldalra fordult, Norbi arcát fürkészte, fazonra nyírt haját és szakállát, elegáns ingét. Szinte semmit nem változott. Ez valahogy zavarba hozta, mert úgy érezte, ő annál többet, eljárt fölötte az idő, közel a harminc, mondhatni felnőtt. Inkább csak lelassult. Norbi szeme most is villogott, mint egy ideges, tettre kész kamaszé. Bár most már ő is bóbiskolt, pedig jó lett volna beszélgetni, megtudni végre, hogy miért jött egyáltalán haza. Most először jutott eszébe, hogy talán történt valami. Elővette a telefonját, dobott Fruzsinak egy sms-t. Tele volt értesítőkkel a Facebook és az Instagram, de nem volt kedve belepörgetni. Mentőautó szirénája hallatszott a távolból, éjjel kettő vagy három lehetett. Nagy sikered volt, mondta egyszer csak Norbi, megveregette a vállát, aztán kihúzták a kanapét, és úgy, ahogy voltak, elterültek.

Rettenetes fejfájással ébredt, de még ahhoz is túl kimerült, hogy átadja magát a fájdalomnak. Egy pillanatra elfelejtette, hol van, nem volt idegen a helyiség, először viszont nem is jutott eszébe, honnan ismerős. Próbálta tágra nyitni a szemét, de bántotta az éles reggeli napfény. Az erkélyajtót nyitva felejtették, jéghideg volt a szobában. Magára húzta a takarót (honnan került elő?), aztán észrevette a mellette horkoló Norbit. A vécé felé támolyogva megint hányinger tört rá, és mire kiért a fürdőbe, nem is tudta tovább magában tartani. Megmosta az arcát, majd visszament a nappaliba. Fél kilenc volt, kellemes szürkeség odakint. Jó reggelt, mosolygott Norbi, és váltotta a fürdőben.

Habár nem volt már messze, azért fölhívta az anyját, hogy úton van, jön. Jólvan, várunk, mondta Rita. A várunk általában kaját is jelentett, aminek most még a gondolatától is rosszul volt, viszont már megígérte, hogy megy, lassan két hónapja ki sem mozdult a lakásból.

Leszállt a buszról, elsétált a házig. Szép környék, gondolta, minden alkalommal próbálta egyre jobban kedvelni az új helyet, az ismeretlen utcákat. A kutyák már kezdtek hozzászokni, szaladtak a kerítésekhez, de nem ugatták meg. Átfutotta a telefonját (a buszon nem mert lefelé nézni, attól másnaposság nélkül is gyakran volt hányingere). Rengeteg komment, szívecskék, tapsok, néhány üzenet is jött. Mintha csak szülinapja lett volna, megtalálták az általános iskolai tanárok, gyerekkori szomszédok, ismerősök, akikről már súlyos évek óta nem tud semmit.

Egyszer el fogsz előttem sétálni úgy, hogy észre sem veszed! Az anyja a kapuban állt egy kis kosár dióval a kezében. Az udvaron egy-két tyúk kapirgált az anyja gyakran szabadon engedte őket, hogy ne csak három négyzetméterről szóljon az életük. Gyere, pont kész a leves. Anya, nem… Nem is folytatta a tiltakozást, az anyja betessékelte a házba. Hogy sikerült, kérdezte izgatottan, és a nagy mélytányérba levest szedett. Jól fogyott a könyv? Hova mentetek bulizni? Ő képtelen volt belefogni egy élménybeszámolóba, így az egyszerűbb utat választotta: a karalábélevest. Némán ettek, a háttérben épp kezdődött a Délibáb című műsor a Tilos Rádión. Az anyja kávét rakott oda, de ő maga zöld teát ivott. Menned kell már? Hátradőlt, eltelítette az ebéd, érezte, hogy ez már nem fog visszajönni. Nem, mondta. Nem kell mennem sehova. Az anyja elmosolyodott. Nem akarsz segíteni kicsit a kertben? Jólvan, mondta erre, majd kitöltötte magának a kávét.

Még jól is esett neki a kerti munka. Nem beszéltek sokat, pláne, hogy az anyja a kertbe is kihozta a rádiót. Rákapott a mini boomboxra, vitte magával még a vécére is, ha épp olyan műsor volt. A hírek után máris kezdődött a Karaván mindenféle különös világzenével, elduruzsolt a háttérben, ők pedig szép sorban haladtak a krókusz- és tulipánhagymákkal. Na, de hogy sikerült? A könyvbemutatón ott volt, még dedikáltatott is, nem feltűnősködött, beállt a sorba. Látta, hogy nagy siker volt, sok ember és jó hangulat. Még egy fél pohár pezsgőt is elfogadott (de nem itta meg). Közös kép, anya és fia, jó, legyen. Lassan megyek is, mondta egy idő után. Hogy sikerült utána, a kérdés inkább erre vonatkozott. Néhány másodpercre eleredt az eső, de rögtön el is állt. Pont, mint éjjel a Pachamamában. Anya, emlékszel a Norbira, ugye? Az anyja meglepetten nézett rá. Már miért ne emlékeznék? Na, vele futottam össze tegnap. Nem a boltban, hanem később, a bulin. Igen? És mi van vele? Ezer éve nem láttam! Gőzöm sincs, mondta, és komolyan is gondolta, nem sokat tudott róla. Kivette a zsebéből a telefont, megnézte, hátha írt neki. Nem volt új üzenet. Néhány másodpercig tipródott, majd bepötyögött pár sort. Meddig vagy most Pesten? Ha ráérsz, fussunk még össze!

Az ültetés után ittak egy csalánteát a teraszon. Valamivel később hazaért Laci is, tiszteletem, Író úr, viccelődött. Nem volt most kedve a szokásos körökhöz, pedig Laci szeretett poénkodni: hogy állnak a világ dolgai, Író úr? Erre valami olyat lehetett válaszolni, hogy: ne is mondja, nehéz időket élünk, írtam róla az ÉS-ben. Először Laci nem értette, de miután elmagyarázta neki, állandó aranyköpése lett: ÉS jó? Ez a humortalan poénkodás nagyjából le is fedte a kapcsolatukat, de beérték ennyivel. Most is könnyen elcsevegtek, míg az anyja rövid időre magukra hagyta őket. Szóval megjelent a könyved! Mi újság az építkezésen? Sokan voltak a bemutatón? Mi a következő munkátok? Aztán sokat vettek belőle? Mennyi idő alatt van kész egy teljes ház? Mennyi ideig írtad? Az igen! Az igen!

Az anyja a könyvvel a kezében tért vissza, felolvasta a fülszöveget meg a szerzői impresszumot. Csillogott a szeme, ahogy kimondta a könyv címét, olyan szép, Marci! Megitták a teát, egy ideig még elüldögéltek, aztán Laci visszaterelte a tyúkokat a helyükre, úgyis kezdett már sötétedni. A kerti csapnál kiöblítette a poharat. Legurított két pohárnyi vizet, majd érezte, hogy rezeg a telefonja. Izgatottan vette elő, talán Norbi az? Nem ő volt, Kata hívta, még egyszer bocsánatot kért, amiért idő előtt le kellett lépnie a bemutatóról, és kérdezte, hogy ráér-e ma este. Persze megérti, ha nem, biztos nagyon fáradt. Az is volt, de alig várta, hogy beszéljenek. Elkérte Laci kocsiját, és azonnal indult is.

Alig múlt nyolc, de nem akart tovább maradni, Kata sem erősködött. Mielőtt elköszöntek volna, hosszan fürkészték egymást. Kata összefonta maga előtt a karját, várt. Hideg szél vonult át az utcán. Márton nem mondott semmit, a tekintetét is elkapta, a zsebében matatott, mintha a kocsikulcsot keresné. Mikor már kényelmetlenné vált közöttük a csönd, Kata odaintette magához, röviden megölelték egymást. Majd beszélünk. Bólintott, és beszállt a kocsiba. Az ablaktörlők automatikusan elindultak, időközben gyengén havazni kezdett. Leengedte a kéziféket, intett Katának, aztán elhajtott.

Céltalanul babrált a rádióval, majd inkább kikapcsolta, lehúzta az ablakot. Lassított a tempón, úgyse jött mögötte senki. Váratlanul rendőrautó jobbról, de nem jeleztek, nem is lett volna miért. Élvezte a menetszelet. Elérte Érdet, a fenébe, hát nem is erre kellett volna jönnie. Most már mindegy. Egy dohányboltnál vett egy doboz cigit, de hogy mi a francnak? Letüdőzte a füstöt, és közben a kocsit mustrálgatta. Nem rossz autó ez, gondolta. Érti a Laci a dolgát, autót is jól választ, az anyjával is rendesen bánik, mi kell még? Elpöckölte a cigit, és visszaült. Felidézte az előbbi beszélgetést. Maradhatott volna még, hétvége van, Katát is rég látta. A könyvére végül nem is koccintottak (persze, vezetett, de egy pohár, az semmi).

Mikor visszaért, két kicsi szendvics várta a konyhában, az anyja és Laci már aludtak. Éhes éppenséggel nem volt, de azért betömte. A vendégszobában, amelyet az anyja következetesen gyerekszobának hívott, holott Lacinak nem volt gyereke, elheveredett az ágyon, mélyen beszívta a friss ágynemű illatát. Végre csönd. Eszébe jutott az apja. Gyorsan írt neki pár sort, minden OK, majd bebújt a hideg paplan alá. Jó lenne most gyorsan álomba merülni, akár így, nyitva felejtett ablakkal, közben hűvös szél fújna be. Átaludhatná a telet, csak tavasszal ébredne föl, mikor alig emlékezne már erre a hosszú, novemberi hétvégére.

2. rész

Beletelt néhány percbe, mire rájött, hogy a telefon pittyeg mellette a földön. 7:20. Rettenetes ízt érzett, felkelni viszont még nem volt ereje. Kiszáradt a szája, de a feje furcsamód nem fájt. Fölült az ágyban, megkereste a földre dobott ruhák között a papucsát, majd kis idő után eszébe jutott, hogy itt aztán keresheti, nem is a saját szobájában van. Elkezdte ébresztgetni Norbit. Nyolcra itt lesz értük Rita, és nagyjából összepakoltak ugyan, de hát még le is kell adni a dolgokat, meg minden.

Norbi semmire nem reagált, szóval átment a szobájába fogat mosni. A többiek még tegnap kicuccoltak, már csak az ő dolgai voltak ott. Szívesen leült volna pár percre az ágyára, mégis csak utoljára van itt, de erre most nem volt idő, kettőre már a Tescóban kell lenniük, a kocsiút is minimum másfél óra, és otthon nem ártana még lezuhanyozni. Mikor visszanézett a 307-esbe, Norbi változatlan pózban feküdt, de a szeme félig már nyitva volt. Amennyire a feje mozgatása nélkül tudta, felnézett, és artikulálatlanul azt kérdezte: mi történt? Ő erre megvonta a vállát, és értetlenkedve annyit mondott: semmi. Mi történt volna? Inkább keljél föl, mert el fogunk késni! A mondat végére Norbi már horkolt tovább.

Egyébként nem késtek el, sőt. Ha zuhanyzásra nem is, arcmosásra azért még volt idő, Norbinak általában ennyi is elég, hogy úgy nézzen ki, mintha épp a kifutóra készülne. Felcsapta a napszemüvegét, és már indulásra készen állt az ajtóban. Neki ennél azért több időre volt szüksége, pláne, hogy váratlanul hányt is egyet, mikor hazaértek. Még most add ki, röhögött Norbi, mintha tegnap nem ő itta volna vállalhatatlanra magát. Most mégis lazán elpoénkodik, érthetetlen. Kiöblítette a száját, bekapott két rágót, és már rohantak is a buszhoz.

Tíz perccel kettő előtt érkeztek, még pont lett volna idő egy cigire, de Norbi nem dohányzott, nála meg nem volt. A csapatvezető már várta őket, kellemesen traccsolt a portással, mígnem ők is közelebb léptek. Na heló!, mondta. Tettek egy kört a raktárban: szárazáru, zöldség-gyümi, ott a hűtőkamra, mögöttünk, a másik csarnokban meg a non-food. Szárazárun kezdtek, kaptok egy könnyű sort, konzervek, fűszerek, tészták. Menjetek ki, Csabika mutatja majd, mit kell.

Csabika nem volt haverozós alak, a munka viszont nem volt túl bonyolult, így néhány kérdés után már teljesen önállóan dolgoztak. Békázni csak egyszer kellett, de nem okozott problémát az sem. Fel voltak dobva, ebédszünetben már kezdték is tervezgetni, mire költik majd a pénzt. Új teló. Új mp3-lejátszó. Fasza parfüm. Esetleg valami robogó. Márton egy pillanatra abbahagyta a rágást. Robogó? Mégis mennyit tervezel te itt keresni? Norbi leintette, nyilván nem egy hét után, na, de amúgy meg nehogy azt hidd, hogy egy használt robogó annyiba kerül! Új robogó, azzal rögtön el is mehet pizzafutárnak, ott azért már komolyabb pénzek vannak, ha szerencséd van, a jatt megduplázza a fizud, sőt. Letelt a kajaszünet, mentek vissza, de aznapra már nem sok feladat maradt, igazgatták még kicsit a ketchupokat.

Nem indult rosszul a nyár. A csaj, aki a teljes létszám ellenére még benyomta kettejüket árufeltöltőnek, azt is kijárta a Meló-Diáknál, hogy hetente kapjanak fizetést. Norbinak csak egy telefonjába került, másnap már jött is az utalás. Imádlak, mondtam már? Az órabér mondjuk siralmas volt, de arra pont elég, hogy jól érezzék belőle magukat az első rendes nyáron. Még egy balatoni hétvégét is összehoztak Halászék nyaralójában, lejött a Tóth, az Illés, a Szőcs meg néhány csaj is. Másra nem is nagyon kellett költeni. Márton anyja minden délután meleg ebéddel várta őket, nem is értették, mikor van ideje még főzni is.

Gyorsan ívelt a tescós karrierjük. A harmadik héten Márton is betöltötte a tizennyolcat, átmehetett kasszába valamivel magasabb órabérért. Ment is, utálta kerülgetni a vevőket, és Norbival ellentétben ennyi idő alatt sem tudta megjegyezni, mi melyik sorban van. Norbi viszont azonnal belakta magát, esze ágában sem volt beülni a kasszába, amúgy is összehaverkodott a csapattal, még Csabikát is megszelídítette. A diákvezető csaj behívta egyik délután munka után az irodába. Ő felmondott, elmegy hajóra fél évet felszolgálónak. Érdekelné-e Norbit a pozíció. Nem túl izgalmas, a csapatot kell koordinálni, beókat írni, kontakt a Meló-Diákkal, időnként új emberek felvétele. És nyilván jobb órabér. Még szép, mondta Norbi, és következő héten már csapatvezetőként ment dolgozni. Nem mellesleg robogóval. Eladta a PS2-esét, és vett belőle egy ütött-kopott, de megbízható robogót, amit kipofozott a bátyja egykori haverja a hétvégén. Hétfő reggel már napszemüvegben, öltönynadrágban jelent meg a Tesco portáján. Bukósisakra még nem futotta, de a motor elég volt önmagában is, jól megnézték páran.

Márton rájött, hogy Norbi nagyon komolyan veszi a nyári munkát. Nem csoda, amióta ismeri, ilyen volt mindig. De pont itt akar karriert csinálni? Mit pedálozik ennyire? Heti három estén ráadásul futárkodott is. Nem a városban nőtt föl, mégis kitűnően ismerte az utcákat, csukott szemmel odatalált bárhova, méghozzá piszok gyorsan. Szépen jattolt mindenki, pár ezer forint össze-összejött. Mondjuk Márton is elvolt a kasszában. Ha kevés volt a vevő, ugyan visszahívták feltölteni (fiatal vagy, te még simán bírod), de akkor is a kasszás fizetést kapta. Kárpótlásul rendre elmajszolt egy-egy Szambát, a kutya nem figyelte.

A munkán kívül nem sok mindent csináltak, Norbi rá sem ért. Rita nyáron hol táboroztatott, hol pedig úton volt (nem tudta követni, mikor merre). Ha Márton elunta magát egyedül, átment az apjához, de ő se sokat volt otthon, ellenben szívesen vitte volna magával Mártont is. Amúgy is rád férne egy kis napfény, Marci, na meg a mozgás! De ő örült a nyárnak fesztiválok nélkül is. Elvállalt néhány túlórát, zsebpénznek jó lesz az egyetemre. Egyébként próbált azon a nyáron is megtanulni rendesen gitározni (jórészt eredménytelenül, pedig az apja sosem adta fel). Így teltek a szünet első hetei. Ahogy azonban közeledett a júliusi pontszámbejelentés, egyre jobban izgult. A tescózást kezdettől fogva csak átmeneti elfoglaltságnak szánta. Mi van, ha nem veszik fel sehova? Csinálja ezt tovább? Mi mást csinálhatna? Szakképesítése, tehetsége nincs, kapcsolatai sincsenek, otthon maradni pedig akar a fene. De hát csak fölveszik, legalább Piliscsabára! Egyik este lefekvés előtt Norbitól is megkérdezte, de ő csak kiröhögte, pont téged ne vennének fel? Fél perc múlva már aludt. Egykori lámpaoltás utáni szófosásainak már híre sem volt, amióta Norbi futárkodott, még tévézésre is alig volt kapható.

A ponthatárok kihirdetésére átjött Márton apja is, megpuszilta Márton anyját, összemosolyogtak. Jól vagy? Jól, te is? Norbi csodálattal nézte, a saját szüleire gondolt, és most először jutott eszébe, hogy mi van, ha végül őt nem veszik fel? Mi van, ha igaza lesz az apjának, aki gyakran hangoztatta, hogy lesz egy papírod, na és akkor? Nemhogy inkább dolgoznál! Hova akarsz még tanulni? Tizennyolc éves vagy, látod, hogy milyen a világ, el kell kezdeni pénzt keresni! Na, most ha ezek után tényleg nem veszik fel? Kiültek a kertbe, Márton anyja limonádét hozott nagy üvegkancsóban. Készenlétben álltak a kerti asztalon a mobilok, bármelyik percben jöhetett az sms, de lehet, hogy a tévében előbb jelentik be. Interneten nem tudták követni, bedöglött a monitor. A következő percben óriási lárma hallatszott a biciklitároló mögül. Elképzelni nem tudták, mi lehet, odarohantak. Eldőlt a gereblye és az ásó is, de a lárma nem maradt abba. Két macska verekedett össze, de olyan durván, hogy hirtelen nem tudták, hogyan avatkozhatnának közbe. Márton apja végül rádugta a kerti slagot a csapra, és erős vízsugárral spriccelte le a megkergült kandúrokat. Ekkor látták, hogy egy döglött verében veszhettek össze. Mikor visszaültek a kerti székekbe, már ott volt az sms: mindkét fiút fölvették az első helyen megjelölt egyetemre. Márton ELTE, Norbi BME. Nagy megkönnyebbülés, hosszú sóhaj, koccintottak.

Másnap reggel szokás szerint szólt az ébresztő. Márton félálomban lenyomta, a rolón beszűrődő fényen látta, hogy még nyolc óra sincs. Már majdnem visszaaludt, amikor valami nyugtalanítani kezdte. Éberebb lett. A felvételi. Nem, fölvették, nyugi van. Visszacsukta a szemét. Fülelt, de semmi. Aztán rájött: nem hallja Norbi szuszogását. Egyedül volt a szobában, Norbi sehol, a hátizsákját sem látta. Azonnal hívta, de ki volt kapcsolva. Sms-t írt, újrahívta, továbbra is sikertelenül. Odalopózott a szülei szobájához, résnyire nyitotta az ajtót. Rita félig kitakarva, békésen aludt. Nem tudott mit csinálni, dolgozni indult.

Kata és Edit munka közben mindig takarékoskodtak a beszéddel. Csak akkor szóltak egymáshoz, ha feltétlen szükséges volt (kábé soha), egyébként a takarításra összpontosítottak. Sokszor nem is hallották egymást, akkora volt a rezidencia. Edit jó ideje nem győzte már egyedül, a felkartörése óta a bal kezével alig tudott emelni, nem forrt össze túl szépen a csont – mondjuk erőltette is, nem figyelt oda. Elkélt Kata segítsége.

Még kiviszem a szemetet, aztán mehetünk, kiabált be Edit az előszobából. Rosszkedvűen mondta, pedig az ő ötlete volt, hogy bontsák két napra a munkát, a tulaj úgyis csak vasárnap ér haza, bőven van idejük, még a fertőtlenítőszag is ki tud szellőzni addig. Kata már induláskor érezte, hogy valamiért morcos az anyja. Voltak ilyen napjai. Rosszkedvűen ébredt, és különösebb ok nélkül kitartott egész nap a rosszkedve, nem nagyon lehetett mit csinálni.

Mint máskor is, Kata most is megigézve álldogált a nappaliban a faltól falig, padlótól plafonig érő könyvespolc előtt. Katonás rendben álltak a könyvek, mintha soha hozzájuk sem nyúlna senki. Óvatosan végighúzta az ujját a könyvek gerincén, egy-egy címnél megállt, nem ismerte őket. Egyszer, mikor a tulajdonos – anyja korabeli férfi – is otthon volt, távozóban észrevette Katát, és odalépett hozzá. Nem megrovóan és nem is hízelegve kérdezte tőle: szeret olvasni? Szeretett hát, beszélni viszont kevésbé, legalábbis nem idegenekkel. Ez a férfi most először szólt hozzá azóta, hogy az anyja bemutatta őket egymásnak. Kata tétován megvonta a vállát. Szeretek. A férfi barátságosan elhúzta a száját: én is szeretek, de már nincs időm rá. Mielőtt továbbindult, még visszafordult: ha érdekli valami, vegye kölcsön nyugodtan.

Sok ideje éppenséggel Katának sem volt. Edit májusban törte el a karját, és heteken keresztül nem tudott dolgozni. Persze nem maradt otthon, de a kisebb munkákat Kata vitte. A hathetes gipszkötés lenullázta a kétszemélyes családi kasszát, évek óta nem álltak ennyire rosszul, kölcsönkérni sem volt kitől, így nyáron jó párszor előfordult, hogy a hét minden napján dolgoztak, Kata is. Egy idő után volt már egy-két ház, amelyet Edit egyedül is rá mert bízni a lányra. Nyaranta sok új ügyfelet szerzett, akik tavasz helyett a többhetes külföldi nyaralásra időzítették az éves nagytakarítást. Egy-egy rezidenciára akár négy-öt napot is kellett áldozniuk, Edit ugyanis semmire nem mondott nemet: kerti munkát éppúgy elvállalt, mint kerítésfestést, ablakkeret-csiszolást vagy akár állatgondozást. Ezekből az ügyfelekből aztán többen megmaradtak az év hátralevő részére is.

Ez az óriási ház nem tartozott a kedvenceik közé, bár a tulajdonost kifejezetten kedvelte. Eredetileg ő is budaörsi volt, akárcsak az ügyfelek nagy része, de másfél éve Budakalászra költözött, Edithez viszont ragaszkodott. Annyit emelt a gázsin, hogy végül mégsem adták el az autójukat – anélkül nem is tudták volna megtartani az ügyfelet. Az ügyfél egyébként Edit szavajárása volt, amit Kata egyszerre érzett komolykodónak és komikusnak.

Sötét narancssárga napfény világított be a nappali ablakán, lassan tényleg indulni kéne, a Legyen Ön is milliomosról már így is lekéstek. Katának hirtelen kedve támadt tényleg kölcsönvenni egy könyvet. Nem mintha ne tudta volna a könyvtárból is kivenni, ami érdekli. De ez valahogy más lenne, itt úgymond felajánlásra tenné, biztatásra. Kíváncsi volt, miket olvas szívesen ez a férfi. Mindet biztos nem olvasta, az képtelenség lenne. Megszámolta, hány könyv áll egy polcon, majd hogy hány polc van összesen. A végeredményig nem jutott el, mert az anyja időközben végzett, és szólt, hogy indulás. Bőven kétezer darab. Az autóban ülve azon morfondírozott, az mennyi pénz lehet. A nagy részét nyilván régebben, talán még a rendszerváltás előtt vette. Vagy örökölte. Mindenesetre sokat érhet. Mégis csak el kellett volna hozni valamit!

A Milliomos végét még pont elcsípték, a tápiószecsői csóka megállt a nyolcszázezres kérdés előtt, megköszönte a játékot, Vágó szintén, majd eldiskuráltak még, mi mindenre költi a pénzt. Edit fölhorkantott. Félmillió forintot? Kettőt alszik, és már el is ment! Vacsorára megették a maradék paprikás krumplit, és közben fáradtan nézték a reklámokat. Hogy miért kell ennyire ordítania, méltatlankodott Edit, akinek a kor előrehaladtával nemhogy romlott, hanem mintha javult volna a hallása. Úgy bömböl, hogy az utca végén is hallani! Kata lejjebb vette a hangot, kezdett elege lenni már az egész napos zsémbelésből. Kitörölte a tányért a kenyércsücsökkel. Ő is próbált már paprikás krumplit csinálni, de keserű lett, valamit elrontott. Ez viszont isteni volt, jóllakottan hátradőlt. Megkívánta az anyja sörét. Edit csak nyáron sörözött, akkor is szigorúan egyet a munka után. Jobban tudott tőle aludni az amúgy elviselhetetlen hőségben.

Nagyot pittyegett Kata telefonja az előszobában, mindketten összerezzentek az éles hangra. Ez meg ki lehet? Katának ugyan már évek óta volt saját telefonja, de az anyján kívül még közvélemény-kutatók se keresték soha, üzenete pedig szülinapkor és karácsonykor is csak elvétve jött. Megfordult a fejében a kósza gondolat, hogy mi van, ha a férfi írt neki, a budakalászi ügyfél. Butaság, de úgy vette kézbe a telefont, hogy nem tudott teljesen lemondani a reményről. Megnyitotta az sms-t. Megszédült, le kellett ülnie a cipőhúzó sámlira. Felvételt nyert. Többször végigolvasta az amúgy kurta üzenetet. Istenbizony, el is felejtette. De hát persze! Múlt héten még hívta is az egyik osztálytársa Pestre, a Millenárisba, volt ott valami pontbejelentő buli. Na, mi az? Edit hangja egyszerre volt izgatott és aggodalmas. Felvételt nyert, ott állt feketén-fehéren, most mégis mit csináljon?

Mély levegőt vett, de nem halogathatta tovább, visszament a tévészobába. Na, türelmetlenkedett Edit rosszat sejtve. Mikor még tavasszal Kata benyújtotta a jelentkezését három helyre, ő csak sóhajtott, és hosszan hallgatott. Ő ugyan heti nyolc napot nem fog tudni dolgozni, ezt ne felejtse el, ennyit tett hozzá. Dolgoznék mellette, mentegetőzött Kata, de többet nem beszéltek erről. Most is csak odanyújtotta az anyjának a telefont. Úgy tűnt, neki is többször végig kell olvasnia. És ez most biztos?, kérdezte bambán, még mindig a mobil képernyőjét bámulva. Gondolom, igen, mondta Kata tétován. A reklámok harsányan követték egymást, majd társadalmi célú hirdetés, és kezdődött az esti film. Már lement a főcím is, mikor Edit újra megszólalt. Ez Pesten van, vagy hol? Pesten, mondta Kata.

Nemsokára lefeküdtek aludni, holnap is nap van, ráadásul hétre mennek megint Budakalászra, délután pedig még Budaörsre is. Kata a plafont bámulta, hevesen kalapált a szíve. Muszáj volt megírnia legalább Grétinek a jó hírt. Fölhívni ilyen későn már nem merte, pedig nagyon szerette volna tudni, hogy ugyanoda fognak-e járni. Legalább lenne ismerőse. Gréti nem sokkal később hívta, Kata suttogva vette föl a telefont, nehogy felébressze az anyját a szomszéd szobában. Grétinek egyik egyetem se jött össze, sajnos. Illetve, hát, nem annyira sajnos, kezdett bele Gréti, majd kicsit vihorászott hozzá, üvegek zörgése és vidám nevetgélés hallatszott a háttérből. Találd ki, hova megyek, mondta izgatottan, de rögtön folytatta is: úgysem fogod! Mondd el, suttogta Kata kevésbé lelkesen, így, hogy tudta, mégsem mennek egy helyre. Megyek Párizsba au pairnek, baszod! Visítás, Kata eltartotta a fülétől a mobilt. Hogy minek?, kérdezte értetlenül. Ugyan Gréti említette tavasszal, hogy jelentkezik néhány családhoz, miért ne. Komoly? Katának elakadt a szava, de aztán gyorsan gratulált. Amióta négy évvel ezelőtt elkezdték tanulni a nyelvet, és érkezett a városba egy francia cserkészcsapat, Gréti arról álmodott, hogy egyszer Franciaországba költözik, talál magának valami zsönommot, és harmincéves korukban elköltöznek Provence-ba. Annyira rágyúrt a tervre, hogy a gimnázium alatt letette a felsőfokú nyelvvizsgát is, sőt, egy hétvégére még Párizsba is eljutott a nagybátyjával. Ez volt élete álma, és most kezdett valóra válni, szinte hisztérikus állapotba került az örömtől.

Edit a nyitott ablakon keresztül jól hallotta, ahogy Kata telefonál. Feszülten forgolódott, lerúgta magáról a vékony paplant, majd mégis visszahúzta. Most jutott csak eszébe, hogy nem is gratulált a lányának, szimplán elfelejtette. Az egy szem gyereke felsőoktatásban, ráadásul elsőként a családból! Meg hát, na, nyilván nem gondolta ő, hogy a takarítás lesz az élete. De mi tagadás, nagyon szépen belendült nyáron az üzlet. A felkartörés betett egy kicsit, de június végétől nagyon felpörgött a dolog, hó végére talán 450–500 is meglesz tisztán! Hónapok óta nem tudott félretenni. A fát például már meg kéne venni télire, bár használhatnák a gázt is, ha egyszer be van vezetve. Persze olcsóbb a fa, de annyival egyszerűbb bekapcsolni a termosztátot.

Büszke volt a lányára, persze. De abban is reménykedett, hogy inkább dolgozni kezd, gyűjtöget. Hiába mondja, hogy majd dolgozik az egyetem mellett, úgyse lehet. Annyit biztos nem, amiből félretehetne. Persze tanuljon, tanulni fontos, pláne a mai világban. Ma már mit sem ér egy mezei érettségi! Csak hát a varrás is olyan jól megy neki, egyre több megrendelést kap, el is kezdhetne ráállni maszekban. Múlt héten már Pátyról is hoztak hozzá felvarrni való nadrágot, Zsámbékról meg tizenkét pár függönyt. Nem kis munkák, ahhoz képest, hogy milyen fiatal. Az elején még félve fogadta el érte a pénzt, de aztán megbeszélték, hogy ne bohóckodjon, kérjen normálisan.

Másnap hamar kész lettek. Miközben aktiválták a riasztót, és bezárták az ajtót, Edit váratlanul bejelentette, hogy átrakta a délutáni munkát máskorra, most pedig megünnepelik a lánya felvételijét. Kata szeme elkerekedett, nem jártak vendéglőkbe, sőt, többször megbeszélték (Edit kifejtette, ő meg tapasztalat híján egyetértett), hogy étterembe menni értelmetlen, pazarló dolog. Különösképpen, ha az ember ünnepel – ünnepelni otthon, családi körben kell, nem úgy, hogy tőled másfél méterre idegenek hallgatóznak, és nézik, mit eszel! Hogy miért ez jutott eszébe Editnek, ő maga sem tudta. Nem volt jobb ötlete. Kata nagyszülei rég meghaltak már, testvére nincs, az apja felszívódott, hát kivel ünnepeljen szerencsétlen? Talán arról is volt szó, ismerte be magának, hogy ő egy személyben nem tud eléggé ünnepi hangulatba kerülni, pedig bizisten, örült a lányának, de kétségbe is volt esve, rettegett, hogy miből fogják mindezt finanszírozni, arról nem is beszélve, hogy előbb-utóbb belőle is pesti lány lesz, az meg mikor végződött jól? Elkezdte sorolni magában, mennyi pluszkiadással kell majd számolni. A tankönyvek, mindenféle vaskos és drága kötet. A közlekedés. Ha meg nem bejárós lesz, a kollégium. Aztán biztos akar majd új ruhákat is, elvégre már nem középiskolás, ráadásul még most nyárra is nőtt pár centit, lassan a fiúknál is magasabb. És a jogosítvánnyal sincs még kész, ha most félbehagyja, az már félbe is fog maradni.

Otthon átöltöztek mindketten, majd esetlenül álldogáltak az előszobában. Csak hogy megtörje a csöndet, Kata rákérdezett: hova megyünk? Be, Budaörsre, mondta Edit csillogó szemmel, és érezte magán, hogy végre láthatóan is lelkesedik. Szokatlan érzés volt kirúzsozott szájjal mosolyogni… … …

Tartalom

1. rész

2. rész

3. rész

4. rész

5. rész

6. rész

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Torma Mária
Olvasószerkesztő Tóth Ramóna Mirtill
A borítót Andok Tamás fotójának
felhasználásával Hrapka Tibor tervezte
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 328 5

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence