Susanne Lieder

Astrid

Lindgren
Egész életében gyerek maradt,
a szerelemben a boldogságot kereste

Kossuth Kiadó

Tartalom

I.  1929–1931

1. fejezet  Stockholm, 1929. tél

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet  Stockholm, 1930

6. fejezet

7. fejezet  Vimmerby, Näs-udvarház, 1930. tavasz

8. fejezet

9. fejezet  Stockholm, 1930. ősz

10. fejezet  Stockholm, 1931. tavasz

II.  1933–1934

11. fejezet  Stockholm, 1933. ősz

12. fejezet  Stockholm, 1934. tavasz

III.  1941–1942

13. fejezet  Stockholm, 1941. tavasz

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet  Stockholm, 1941. ősz

17. fejezet  Stockholm, 1941. ősz

18. fejezet

19. fejezet  Vimmerby, Näs-udvarház, 1942. tavasz

20. fejezet  Furusund, 1942. nyár

IV.  1944–1946

21. fejezet  Stockholm, 1944. tél

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet  Stockholm, 1945. tavasz

28. fejezet  Furusund, 1945. nyár

29. fejezet  Stockholm

30. fejezet

31. fejezet  Stockholm, 1946

V.  1949–1950

32. fejezet  Stockholm, 1949. tavasz

33. fejezet

34. fejezet  Furusund

35. fejezet  Hamburg, 1949. ősz

36. fejezet  Stockholm, 1950. húsvét

VI.  1952–1953

37. fejezet  Stockholm, 1952. tavasz

38. fejezet

39. fejezet  Furusund

40. fejezet  Stockholm, 1952. december

41. fejezet  Hamburg, 1953. ősz

42. fejezet  Berlin, két nappal később

43. fejezet

VII.  1958

44. fejezet  Stockholm, 1958. kora tavasz

45. fejezet  Két nappal Karin esküvője után

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Ellának

„Ha csak egyetlen gyermek boldogtalan
gyerekkorát vidámabbá tudtam tenni,
már elégedett vagyok.”

– ASTRID LINDGREN

I.

1929–1931

1. fejezet

Stockholm, 1929. tél

Astrid felhúzta a vállát, mert majd megfagyott, ezért szorosabbra fogta magán a kabátja gallérját.

Micsoda szörnyű idő! Az ég tele volt szürke felhőkkel, amelyek mélyen és súlyosan függtek a város felett. Úgy tűnt, mintha Stockholm házai meghajolnának alattuk. A Vasapark csupasz fái, amelyek mellett Astrid elhaladt a fiával, Lasséval, csillogtak a nedvességtől.

Mindenki vágyakozva várt a hóra, de ebben az évben valószínűleg nem lesz fehér karácsony.

A hároméves Lasse gyámoltalanul lépegetett mellette, a sapkáját mélyen a szemébe húzta.

– Mikor érünk már oda?

– Mindjárt, kicsim, csak pár lépés. Utálatos idő van, nem igaz?

Lasse felemelte a fejét, és csodálkozva nézett körül, mintha nem értené a kérdést.

– Ha holnap jobb idő lesz, kimehetünk a parkba – javasolta Astrid, miközben átkeltek az utcán, szorosan fogva a gyerek kezét. Rettenetesen aggódott amiatt, nehogy a fia kitépje magát a kezéből, és elszaladjon. Ha a helyében lenne, ő ezt tenné. Milyen rosszul érezheti magát! Kiszakították a napi rutinjából, a megszokott kis életéből, és egy új környezetbe kényszerítették anélkül, hogy megkérdezték volna. Sajnos nem volt más lehetőség, de ezt a gyerek nem érthette.

Astrid azonban meg se próbálta elmagyarázni neki.

Ehelyett leguggolt elé, és azt mondta:

– Most velem kell jönnöd, Lasse.

– És hová? – kérdezte a kisfiú, nagy kék szemével félénken nézve rá.

– Stockholmba.

– De én itt akarok maradni – suttogta. – Az anyukámnál.

Astrid szíve összefacsarodott. Én vagyok az anyukád, Lasse. Milyen szívesen kimondaná, és emlékeztetné őt arra, amit a gyerek már régen tudott.

– Marie nagyon beteg – mondta rekedtes hangon. – Ezért viszlek magammal.

– A parkba, megígéred? – kérdezte a gyerek, és összerezzent.

Amióta elhagyták Koppenhágát, a kisfiú alig szólalt meg. A vonaton csendben üldögélt, kis kezét az ölébe tette. Szomorú pillantása ide-oda reppent, míg végül megállapodott Astridon. Tényleg veled kell mennem? – ez volt az arcára írva, és a nő szívesen a karjába zárta volna, hogy szorosan megölelje.

– Igen, fogócskázhatunk, vagy bújócskát játszhatunk. De fára is mászhatunk.

Lasse elbiggyesztette a száját, és Astrid attól félt, elsírja magát. De nem tette.

– Carllal és Essével is fogócskáztunk. – Most is csak suttogott, nehézkesen beszélt.

Astrid úgy érezte, mintha kitépnék a szívét, és a szeme láttára taposnák szét.

– Tudom, Lasse.

– Mikor mehetek megint haza?

Astrid nyelt egyet.

– Nálam maradsz, ezt már elmondtam, kicsim. – Nem akart vele így beszélni, attól félt, ezzel elriasztja.

Astrid megint nyelt egyet. Szedd össze magad, folytasd – biztatta magát. Ezek az anyja szavai voltak, amelyeket olyan gyakran hallott élete során, hogy szinte beleégtek.

Erősen megköszörülte a torkát, és előremutatott egy szürke házra, amelynek fehér ajtaja volt.

– Látod azt a házat a túloldalon? Ott lakom.

Az eső befolyt a nyakába, a fejkendője teljesen átázott. A szomszédasszonya éppen akkor lépett ki a házból, amikor benyúlt a táskájába, hogy előkeresse a kulcsát.

– Jó napot, Terstegen asszony! – köszönt oda Astrid, és kifutott a vér az arcából, mégis elöntötte a forróság.

– Ó, hát ő meg ki? – Az asszony Lasséra nézett, és mosoly suhant át az arcán. – Aranyos kisfiú vagy. Hogy hívnak?

– A neve Lasse – mondta gyorsan Astrid.

Terstegen asszony először ránézett, aztán látszott rajta, hogy elgondolkodik – valószínűleg azt kérdezte magában, milyen viszonyban lehet a gyerekkel.

Astrid arca lángolt.

– Gyere, Lasse. – Maga elé tolta, be a kapun. – További szép napot!

– Viszont kívánom, Ericsson kisasszony.

Kihangsúlyozta a kisasszony szót? Ostobaság, csak beképzelem magamnak.

Astrid reszkető kézzel ürítette ki a postaládát: két levél a főbérlőknek, egy áruház összegyűrt, nedves reklámcédulája, valamint egy képeslap a bátyjától.

Lasse elfintorodott.

– Milyen büdös van itt!

Astrid elnevette magát.

– Ez itt nem szokatlan, és majd te is hozzászoksz.

Az ember mindenhez hozzá tud szokni.

Amikor felmentek a lépcsőn, megint megnézte magának a kisfiát, akit rögtön a születése után nevelőszülőknél kellett hagynia. Akkoriban nem volt más választása, lóhalálában hagyta el Vimmerbyt.

Most a fia vele van – megint nincs más választása. Szívesebben hozta volna el saját akaratából. Mert a jelek most kedvezőek, végre valóban az anyja lehet, és törődhet vele.

De a sors ismét megkeverte a kártyalapokat.

Szinte hihetetlennek tűnt, hogy Lasse nála van, ebben a házban, ebben a városban.

– Néha ázottkutya-szag érződik – csevegett tovább, remélve, hogy kicsal belőle egy mosolyt. – Pedig itt senkinek sincs kutyája.

Lasse komolyan nézett rá.

– De tudom, hogy kinek van – folytatta, miközben kinyitotta az ajtót. – Szereted a kutyákat, ugye?

A fia hallgatott, csendesen körülnézett a keskeny folyosón.

Astrid elnyomott egy sóhajtást, és így szólt:

– Gyere, megmutatom neked a szobámat.

Csak ez az egy szobája volt, itt aludt, evett, válaszolt a postájára és könyvet olvasott. Mindent itt csinált.

– Hol az én szobám? – kérdezte Lasse, miután levetkőzött, és szárazra törölte a haját.

Astrid a kiságyra mutatott, amelyet az utolsó fillérjeiből vásárolt. Úgy kellett alkudoznia, hogy már neki is kínos volt. Egyetlen koronája sem maradt. Talán kérhetne a főnökétől egy kis előleget.

Soha nem volt elég pénze, ezért nem tudott gyakran Koppenhágába utazni, hogy meglátogassa a fiát.

Szerencsére az anyja a hét elején megint küldött egy élelmiszercsomagot, amiben kenyér, egy kis csupor sós vaj, kolbász, sajt meg sütemény volt. A rendszeresen érkező csomagok nélkül valószínűleg éhen halt volna.

– Ülj le az ágyra, Lasse. Anyám finom sajtot küldött nekünk. – Elhallgatott, és bosszankodott, amiért nem azt mondta, hogy „a nagymamád”. De nem rohanná le ezzel túl hamar? Végül is a fia nem ismerte a nagyszüleit.

Astrid leereszkedett az ágyára, amely közvetlenül Lasse ágya mellett állt. Egyszerre olyan érzés rohanta meg, mintha minden összeomlana körülötte: nem lesz rá képes, hogy gondoskodjon Lasséról.

Mit gondoltál, ostoba sors? Hogy lehetnék jó anya? Hogy lehetne olyan jó dolga nálam, mint Marie-nál volt? Azt se tudom, magamról hogy gondoskodjak.

– Szomorú vagy? – Lasse kinyújtotta felé a kezét, Astrid megfogta, és gyengéden megszorította.

– Talán egy kicsit.

– És miért?

– Mert… Mert annyi mindenhez hozzá kell szoknom.

Éppúgy, mint neked.

Lasse komoly arccal bólintott.

Astrid nagy gombócot érzett a torkában, és a szíve megint összeszorult. Mindig a szíve, gondolta aggódva, de azután kihúzta magát.

Szedd össze magad! Neki sokkal rosszabb, mint neked.

– Gyere, vágok neked egy szelet kenyeret, és egy nagy darab sajtot.

– Nem vagyok éhes. – Lasse körülnézett, mintha azt kérdezné, mit keres itt. És hogy kitart-e itt egy ideig, és vajon meddig tart ez az „egy ideig”. – Anyukám eljön majd nemsokára, és elvisz engem innen? – Aggodalmasnak tűnt, mintha sejtené a választ, amelyet nem akart hallani.

– Marie nagyon beteg, Lasse – felelte Astrid gyengéden.

A szíve. Hát nem a szíve, mindig? – gondolta, amikor Lasse nevelőanyja tájékoztatta őt az állapotáról. Az ember szíve vagy orvosilag volt beteg, vagy más okokból fájt: a szomorúság, az egyedüllét, a bűntudat, a szégyen, a boldogtalan szerelem miatt. Vagy mindez együtt.

Astrid levágott két szelet kenyeret, megvajazta, és két tányérra tette. Azután kezébe vette a sajtdarabot, és elgondolkodva nézte.

Mi lesz ezután? Hogy fogok gondoskodni a fiamról, akinek ilyen nagyon szüksége van rám?

Felemelte a pillantását, és Lasséra nézett, ahogy ott ült az ágyon, és lóbálta a kis lábát. Megint jó nagyot nőtt. Minden alkalommal, amikor meglátogatta Koppenhágában, egy kicsit nagyobb lett.

„Egyszer majd eléred a szoba mennyezetét” – emlékezett, ahogy ugratta a legutóbbi találkozásukkor.

Nem, az azelőtti találkozáskor, javította ki magában. Az utolsó látogatáskor becsomagolta a kis bőröndjét, és gyámoltalanul nézte, ahogy a kisfiú elbúcsúzik Carltól és Essétől, végül Marie húgától, aki átmenetileg magához vette, és búcsúzóul azt mondta neki: „Most nagy és okos fiúnak kell lenned, rendben?”

Astrid az ajtóban állt, torkában tyúktojás méretű gombóc ült, a szíve vérzett az aggodalomtól. Okos. Ő vajon volt-e valaha okos?

Levágta a sajtot, darabokra törte, és a tányérra tette. Amikor Lasséhoz lépett vele, a kisfiú a fejét rázta.

– Valamit enned kell.

– Nem vagyok éhes. – A fia elfordította a fejét, ezért Astrid letette mellé az ágyra a tányért.

„Semmit sem kell” – felelte, amikor kislány volt.

A „kell” és az „így szokás” kifejezésekkel nála semmit sem értek el. És az anyja nem is igazán próbálta.

„Ha korgó gyomorral akarsz lefeküdni, hát tessék. Akkor a reggeliig várnod kell” – mondta volna az anyja.

Astridnak gyakran kellett megfizetnie a tanulópénzt, mert ha valamit egyszer a fejébe vett, azt feltétlenül véghez akarta vinni. Később soha nem panaszkodott, hanem elkönyvelte tapasztalatként.

Lasse a szemközti falat bámulta, amelyen egy keskeny könyvespolc függött.

– Ha szeretnéd, később felolvasok neked valamit. – Vidáman mondta, derűsen, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. – Ó, nem is. Attól tartok, nincsenek gyerekkönyveim. De elmesélhetek neked egy történetet.

Lasse kék szeme csillogott, és Astrid érezte, hogy a gombóc kicsit oldódik a torkában.

– Szereted a meséket, ugye?

Egy tétova bólintás, és Astrid szíve egy icipicit megdobbant. Talán mégis sikerülni fog, talán mégis jó anya lesz.

Astrid éjjel az ágyán ült, hátát a falhoz támasztva, a pokrócot a térdére terítette, és Lasse légzését hallgatta.

Sokáig tartott, mire végre elaludt.

Meg kellene próbálnia aludni még két vagy három órát, de tudta, hogy úgysem fog.

Hányszor kérdezte magától az elmúlt három évben, vajon Lasse gondol-e rá néha, hiányzik-e neki. Vagy talán lassan elfelejti őt? Amikor az ő jelenlétében először nevezte Marie-t anyának, gyorsan elfordult, és a szájára tapasztotta a kezét.

Lasse mormogott valamit álmában, és megfordult. Az ágynemű zizegett, és Astrid elképzelte, milyen lenne bebújni a takarója alá, és megsimogatni. Talán majd egyszer meg meri tenni.

Az élete, a hétköznapjai teljesen meg fognak változni. Most egyedülálló anya, akinek gondoskodnia kell a fiáról. Három éven át hőn áhította, és most, hogy eljutott idáig, a félelemtől és a feszültségtől összeszorult a gyomra.

Astrid behunyta a szemét.

Megcsinálom. Ahogy mostanáig mindent megcsináltam, amit kellett.

Még akkor is, ha szinte mindig kerülő úton kellett haladnia.

2. fejezet

Astrid felriadt – még mindig hátát a falnak vetve ült az ágyban –, amikor Lasse hirtelen megállt előtte, és megérintette a vállát.

– Ma hazamehetek?

Astridnak vasakarattal kellett uralkodnia magán, hogy ne kiáltson fel, és csak nagy nehezen bírta kinyögni:

– Nem, kicsim, ezentúl én gondoskodom rólad.

Milyen sokáig nem mondhatta ki ezt a mondatot! Most szabad volt, és szörnyű érzés volt. Mert sejtette, mi megy végbe a gyerekben, mennyire fél, és mennyire vágyik a régi élete után. Az ő kicsi szíve sokkal jobban fájhat, mint az anyjáé.

Féltékenynek kellene lennem, halálosan féltékenynek.

De csupán szomorúságot érzett, mert a fia nem érezte jól magát, és rossz volt a lelkiismerete, mert ő volt a felelős ezért a szomorúságért.

Egy könnycsepp indult el Lasse szeméből, és lassan végiggördült az arcán.

Mielőtt Astrid átgondolhatta volna, kinyújtotta a kezét, és gyengéden letörölte a könnycseppet a hüvelykujjával.

– Ne sírj, Lasse. – A hangja elakadt, amikor felcsuklott. Egyetlen hang, egyetlen szó sem jött ki a gyerek torkán, csak a könnyek folytak az arcán. Könnyek, amelyek

némán vádolták Astridot.

A fia arca, ahogy ott állt és hangtalanul sírt, örökre bevésődött az emlékezetébe.

Lasse zokszó nélkül, némán hagyta magát felöltöztetni, és nem ellenkezett akkor sem, amikor Astrid kézen fogta, és kivitte a konyhába, ahol Berglund asszony, a főbérlője, éppen reggelit készített. Megígérte, hogy vigyáz Lasséra.

– Hát itt van, Astrid. – Feléjük fordult, arcán széles, szívélyes mosoly ült. – És te vagy Lasse. Anyukád sokat mesélt rólad.

Ami nem volt igaz, épp ellenkezőleg, Astrid alig mondott valamit, csak megkérdezte, hogy eleinte nála hagyhatja-e a gyereket, amíg talál valami más megoldást.

Berglund asszony megsimogatta Lasse haját.

– Hívhatsz Verának.

Semmi reakció, csak egy félénk pillantás a nagy szempárból.

Astrid kierőltetett egy mosolyt.

– Hálásan köszönöm, Berglund asszony, igazán nagyra értékelem, hogy ilyen kedves, és vigyáz rá. – Lehajolt Lasséhoz, és a vállára tette a kezét. Mennyire gyengének és törékenynek tűnik! – Viszlát, este. Megígérem, hogy nagyon pontos leszek. És kiválaszthatod, mit játsszunk, jó?

Lasse még mindig nem reagált, csak az ajka remegett egy kicsit.

Astrid megcsókolta a homlokát. Egy „légy jó!”-t még éppen ki tudott préselni magából. Mennyire gyűlölte, amikor neki mondták ezt, és mennyire meglepődött, hogy ez egyáltalán eszébe jutott. Hirtelen sarkon fordult, és kiszaladt az ajtón.

Astrid boldog volt, hogy megkapta ezt a titkárnői állást a Királyi Automobil Klubban. Többnyire jó volt a hangulat, tetszett neki a munka, szerette a kolléganőit, akik barátságosak és közvetlenek voltak. Mindig élvezte a szerkesztőségbe vezető utat, mert rendszeresen korán reggel indult el, amikor Stockholm még csak ébredezett, a levegő pedig friss és tiszta volt.

Ma azonban alig vett tudomást erről. A karját keresztbe fonta maga előtt, cipősarkának kopogása valószerűtlennek tűnt a nedves aszfalton.

Olyan volt, mintha kívülről figyelné önmagát: egy bubifrizurás fiatal nő, aki sietősen, nagy léptekkel halad egy világos, jobb napokat is látott kabátba burkolózva.

Vajon sírt Lasse? Ott állt az ablaknál, és utánanézett?

Astridnak eszébe jutott a jó egy évvel korábbi látogatása a småländi gyermekotthonban. Britta, az egyik barátnője hároméves kislánya, ott élt. Úgy tűnt, Ebba szíve nem szakad meg attól, hogy otthagyta a gyermekét. A legrosszabb az egészben az volt, hogy mindig újabb és újabb kifogásokat talált, miért nem kell meglátogatnia a kislányt.

Így hát Astrid elhatározta, hogy odamegy, és megnézi, hogy van a kicsi. A gyermekotthon egy vörös téglás épület volt, széles faajtóval. Igazán hívogatóan néz ki – gondolta Astrid. Az épületben furcsa csend uralkodott, egyetlen hang, egyetlen lépés, egyetlen apró nevetés sem hallatszott.

Astrid bekopogott az egyik ajtón, és Britta után érdeklődött. Bekísérték egy szobába, amely sivár és vigasztalan volt. A gyerekek egy nagy asztal körül ültek, és felnéztek, amikor belépett. A nő, aki idekísérte, egy lófarkas, szőke kislányra mutatott.

– Ő Britta. Gyere ide, gyermekem!

A kislány felállt, a széke csikorgott, ahogy a padlón hátracsúszott.

– Nyújts kezet Ericsson kisasszonynak. Egyenesen azért jött, hogy megnézze, jól vagy-e.

Astrid felemelte a kislányt, és a csípőjére ültette.

– Anyukád barátja vagyok. Ő ma nem tudott eljönni, ezért vagyok itt – mondta, miközben a kislány még csak el sem pirult.

A többi gyerek is felállt, és odament hozzá. Egy tucatnyi szempár nézett rá, és a kíváncsiság mellett még valamit látott a tekintetükben: reményt.

A szobában az asztalon és a székeken kívül volt még egy keskeny polc néhány könyvvel, a földön pedig egy faláda, tele színes építőkockákkal és két rongybabával, amelyek pont olyan szánalmasak és szomorúak voltak, mint a kislányok, akik játszottak velük.

Astridnak soha nem volt sok játéka, minek is, hiszen ő és a játszótársai – a testvérei, a szobalányok és a szolgák gyerekei Näsből, meg a szomszéd gyerekek – mindennel játszottak, amit csak a természet nyújtott nekik. Lombházat építettek, gödröket ástak barlangoknak, a szénapadlásról leugráltak a szénába, vagy felfedezőutakat tettek a padláson. Valamit mindig találtak: például minden tavasszal kiscicákat. Astrid bátyja, Gunnar kereste meg a dolgokat. Ő volt a „kopó”, Astrid pedig biztatta, hogy négykézláb futkározzon. És rögtön meg is tette, a többiek pedig majd megszakadtak a nevetéstől.

Ez suhant át a fején, amikor ott állt Brittával a csípőjén, és a gyerekek vágyakozó szemébe nézett. Szorongás fogta el, együttérzett a szegény kis teremtésekkel, akiknek szerető személy nélkül kell felnőniük, és ettől elnehezült a szíve. De magában fel is háborodott a gyermekotthonban uralkodó körülményeken.

– Játszol velünk? Hoztál nekünk valamit? – hallatszott minden oldalról.

Astrid letette Brittát a földre, benyúlt a zsebébe, amelyben volt pár szem bonbon, melyeket előrelátóan eltett.

Milyen ostoba vagyok, milyen ostoba! Túl keveset hoztam.

Csak ekkor vette észre a másik nőt, aki fiatalabb volt, mint a többiek, a sarokban ült egy asztalnál, és valamit írogatott egy papírra. Vajon a gyerekeket figyeli, és mindent kínosan pontosan lejegyez?

Astrid kényelmetlenül érezte magát, és egy halk köszönésfélét mormolt, amelyre senki sem válaszolt.

De jaj, amikor elővette a bonbont a zsebéből, a nő hirtelen odasietett, elvette tőle a bonbont, és egy szempillantás alatt szétosztotta a gyerekek között. Olyan gyorsan történt, hogy Astrid nem is látta, ki kapta.

– Ez igazán kedves Ericsson kisasszonytól, nem igaz, gyerekek?

Egy tejszőke kisfiúnak nem jutott bonbon, és biztosan nem ő volt az egyetlen. Nézte a többieket, ahogy kicsomagolták a bonbont, és bekapták, és elkezdett szipogni. Az ajka remegett.

– Ne légy ostoba, Rujne – mondta neki a nő. – Nincs több.

– De én is akarok egyet! – zokogta, és Astrid elé állt, a kezét kinyújtva.

– Ilyet nem csinálunk! – szidta meg a nő, és el akarta onnan húzni.

– Sajnálom – mondta ugyanekkor Astrid, és leguggolt. – Visszajövök, és többet hozok, megígérem.

A gyerek beletörölte a taknyos orrát a pulóvere ujjába.

– Akkor majd kettőt kapok? Mert ma egyet sem kaptam?

– Viselkedj rendesen! – szidta a nő, és elrángatta. Leültette egy székre, és beszélt vele. A szavai kemények és szívtelenek voltak, amitől Astridnak összeszorult a gyomra. Legszívesebben fogná a gyerekeket, és elszaladna velük. Hogy volt képes Ebba itthagyni a gyerekét, és még csak nem is látogatja meg?

Astrid egyszerre nagyon megörült, hogy rátalált Marie-ra. Az ő kisfiának nem kellett egy gyermekotthonban nevelkednie.

Még most is, amikor átkelt az úttesten, ahogy a Királyi Automobil Klub székháza felé tartott, annyira megrohanták az akkori érzelmek, hogy valósággal rosszul lett tőlük.

Mielőtt kinyitotta volna az ajtót, kihúzta magát, és anyja vezérelvét ismételgette, amely időközben az övé is lett: „Szedd össze magad, és folytasd!”

– Nagyon hallgatag vagy ma – vélte a kolléganője, Ingrid, amikor később egymással szemben ültek az irodában, fejüket az írógép fölé hajtva. – Talán beteg vagy?

– Én és a betegség! – Astrid vidám arcot vágott. Leplezésben jó volt, túlságosan is, néha még az anyját is be tudta csapni vele. – Csak rosszul aludtam.