Kapinya Viktória

részlet

© Kapinya Viktória, 2025

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2025

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Helfrich Judit

Korrektor: Kütsön Nikolett

Borító: Szép-Bíró Erika

ISBN 978 963 609 192 7

Juckának,

valamint Udo Scharlau emlékére

Soha többé

2024. november

Nyirkos hideg volt a kápolnában, ahol a hetvenedik születésnapja előtt elhunyt Karlt felravatalozták. Anna a papot követve behúzta maga után a nehéz vasajtót, és lassan a koporsóhoz sétált.

– Kimenne még egy percre, kérem? Szeretnék elbúcsúzni tőle, aztán lecsukhatjuk a tetejét – fordult halk szavakkal a férfihoz, majd beletúrt a táskájába. Miután a pap kilépett a teremből, a lány elővett egy békazöld színű plüssmacit, egy pillanatra magához ölelte, aztán óvatosan betette a halott mellé. – Tudod, nekem ott vannak a leveleid. Gondoltam, nem árt, ha te is viszel magaddal valami emléket tőlem – suttogta a felravatalozott szerelmének. – Talán hülyeség, hogy most beszélek hozzád, de muszáj még úgy tennem kicsit, mintha itt lennél, és hallanál, mert pár óra múlva már nem érhetlek el soha többé – csuklott el a már addig is tompa hangja. Könnyek között folytatta: – Szóval – sóhajtott –, emlékszel, mit mondtunk erre a ronda mackóra, amikor lelőtted nekem a balatoni céllövöldében? Hogy mégis, ki számít egy zöld macira? Azon röhögtél, hogy biztos békának készült a gyárban, csak valaki rosszul állította be a gépet, és más került a feje helyére. – Anna hüppögve mosolygott, aztán egy lélegzetvételnyi csend után megint felszakadt belőle a sírás. – Azt mondtuk, hogy pont olyan félresikerült, mint mi vagyunk együtt… Mert mi ketten is épp ilyen elcseszett mackóknak tűnhettünk mások szemében a köztünk tátongó korkülönbséggel. De te meg én tudtuk, hogy igazából nagyon is összeillünk. Most biztos azt mondanád, hogy: „Anna, fogd már be, mit filozofálgatsz itt a temetésemen, ellopod előlem a show-t!” De nem érdekel, mert képtelen vagyok felfogni, hogy soha többé nem hallhatom, ahogy rajtam szórakozol… – Ebben a pillanatban résnyire nyílt az ajtó, és a szertartásvezető pap hajolt be rajta lesütött szemmel:

– Frau Tóth, ne haragudjon, hogy megzavarom, de el kellene lassan kezdeni, mert kicsúszunk az időből.

– Persze, máris jövök – felelte szűkszavúan Anna, majd még egyszer utoljára Karl felé fordult, és odasúgta: – Nem bánok semmit. Egyetlen percet sem – tette hozzá, azzal megfogta a koporsó nyitott fedelét, és két kézzel, óvatosan lehajtotta. Néhány másodperc leforgása alatt homályosult el számára tér és idő, egyre sűrűsödő könnycseppjei mindent elsöprő záporként zúdultak le a ravatalozó jéghideg padlójára, ahogy két tenyerével a sötétbarna koporsónak támaszkodott. – Mennem kell, Karl… – suttogta, s egy hirtelen mozdulattal megpróbált hátat fordítani, és elindulni az ajtó felé. Ekkor azonban a koporsó mintha megmozdult volna, úgy húzta vissza magához, majd küldte padlóra a vékony testalkatú nőt: Anna térdre tápászkodott, és mikor meglátta, hogy a szétgombolódott kardigánja szorult be a koporsó két fele közé, s az rántotta le a földre, a sírása hangos nevetéssé fajult. Egy másodpercre újra felnyitotta a fedelet, kihúzta a beszorult ruhadarabot, és még egyszer, utoljára a halott arcára pillantott: – Nem hagyhattad ki, hogy ezen a napon is szórakozz egy kicsit, igaz? Szeretlek.

A szokatlan hangok hatására a pap ismét bekukucskált a terembe, de mivel Anna ezúttal már a kijárat felé bicegett megtépázott felsőjét igazgatva, csak egy néma bólintást küldött a nő felé.

Nem sokkal később a megemlékezésektől és Karl kedvenc zenéitől volt hangos a kis terem. Anna egy kopottas tonettszéken kuporgott az édesanyja és a legjobb barátnője, Dina között, akik minden erejükkel azon voltak, hogy a lányra rátörő sírógörcsök és a hullámokban érkező remegések közepette fizikálisan megtámasszák a harminckét éves nőt. Bármennyire személyre szabott és szívhez szóló volt is a szertartás, a sírnál állva Dina megrökönyödve figyelte a helyi szokást, ahogy a már leengedett koporsóra minden jelenlevő lapátolt egy kevéske földet, ily módon búcsút véve az elhunyttól.

Ez rémes! Hogyan rontsunk még az amúgy is borzalmas állapotunkon? Hát így… – gondolta magában, majd a részvét jelét keresve a számára ismeretlen arcokon, akaratlanul is végigpásztázta a gyászolókat.

– Kösz, hogy eljöttél! El sem tudod képzelni, milyen sokat jelent ez nekem! Pedig te nem is találkoztál annyiszor Karllal, mint a többi barátom, mégis te vagy itt egyedül – ölelte át Anna Dinát nem sokkal a koszorúk és a virágdíszek elrendezése után. Anna édesanyja, Márta a búcsúzkodó tömegben rohangált. Még egyszer elmondta mindenkinek németül az étterem pontos nevét és címét, ahol másnap lehetőség nyílik összegyűlni és megemlékezni Karlról.

– Menjetek csak előre nyugodtan, lányok, úgyis két kocsival vagyunk! Én még elköszönök mindenkitől, aztán gyorsan elintézem a bevásárlást – szólt oda az ölelkezőknek.

– Köszi, Ancikám! Később találkozunk! – intett neki Anna, majd fejével a parkoló felé biccentve jelezte Dinának, hogy ideje menniük. Búcsúzásképp mindketten kezet ráztak a szertartást levezető pappal, aztán elindultak a kápolnától vezető kis macskaköves úton Karl, azaz most már Anna autójához. Dina a kezét nyújtva a tenyerére bökött a tekintetével:

– Kérem a kocsikulcsot, én vezetek! – mondta ellentmondást nem tűrően.

– Ne már, Dina! Tudok vezetni! Az legalább eltereli a gondolataimat – vágta rá a barátnője.

– Miért kell hogy bármi is elterelje? Nem kell ennyire görcsösen akarnod, hogy ne öntsön el a gyász… – kezdte Dina kissé félénken, majd folytatta: – Mármint… úgy értem, hogy ha ennyire elnyomod magadban a fájdalmat, azzal csak azt éred el, hogy túlontúl felgyülemlik a sok rossz érzés, aztán egy váratlan pillanatban átszakad a gát, és mindent letarol körülötted a szökőár.

– Tök mindegy, majd jön, aminek jönnie kell – vonta meg a vállát közönyösen a lány, aztán felvette fekete napszemüvegét, és behuppant a vezető melletti ülésre.

– Mehetünk haza? Vagy együnk valahol? – puhatolódzott Dina, de a barátnője nem válaszolt, csak hátradöntötte az ülést, még jobban a szemére tolta a szemüveget, és összekulcsolta maga előtt a kezeit.

– Ott tudsz megfordulni! – mutatott erőtlenül a parkoló túloldalára, aztán visszahelyezkedett az előző pozícióba, míg Dina tolatni kezdett az Audival.

– Mindjárt meglesz, csak kicsit béna vagyok az automata váltós kocsikkal, bocsi! – mondta, miközben hátrafelé fordult a manőverhez. A tolatóradar éles és egyre ütemesebb pittyegésbe kezdett, amint a fedélzeti kamerán hirtelen feltűnt egy kissé elmosódott emberi alak. Anna felkiáltott:

– Fékezz!

Dina satuféket nyomott, a kameráról eltűnt az illető, helyette azonban durva kopogás hallatszott a hátsó ablak felől, aztán a vezető melletti ülés ablakában egyszer csak felvillant egy méregvörös női arc, amit addig gondosan takart az aranyozott keretű napszemüveg és a láthatóan állatszőr nyakbavaló, amihez hasonlót manapság már nemigen látni senkin. Ahogy az idősebb nő a feje tetejére tolta a napszemüvegét, Anna már-már jéggé dermedt. Eddigi közönyét egyre inkább a pánik váltotta fel, mert a temetés után már a legkevésbé sem számított ennek a nőnek a feltűnésére. Dina ösztönös mozdulattal lehúzta az ablakot, hogy exkuzálja magát a „majdnem gázolásért”, de megszólalni már nem volt ideje, mert a nő válogatott szitokszavakat kezdett üvölteni németül, méghozzá torkaszakadtából.

– Majdnem elütött, maga vadbarom! Egy temető parkolójában vagyunk, az ég szerelmére! Pénzért vette a jogosítványát? – dühöngött, aztán Anna holtsápadt arcába meredt, és még gúnyosabb hangon folytatta: – Csak nem te vagy az, ráadásul? Te kis haszonleső csitri! – fröcsögött.

– Kérem, menjen innen! Nem akarok veszekedni, épp elég bajom van – felelte halkan Anna, miközben kicsit kihajolt az ablakon. A hetvenes, bundába burkolózott nő mély levegőt vett, aztán némi cinizmussal a hangjában folytatta:

– Persze, nélküle már nincs olyan nagy szád, igaz, Karl édes kis nyuszikája? A bíróságon is legyél pont ilyen nyuszi, az megkönnyíti majd a dolgomat – vetette oda, majd fényes járóbotjával, amelynek láthatóan vajmi kevés köze volt a járássegítéshez, odasomott egyet a kocsi ajtajára.

– Úristen, ez a volt felesége? – kérdezte a rémülettől megszeppenve a kormányba kapaszkodó Dina.

– Igen, ő Paula… a mi „nagyasszonyunk”. Hozza a formáját – felelt Anna, és felhúzta az ablakot. – Tudod, mi esne most jól? Egy erős pálinka.

– Pálinka. Azt meghiszem. Máris indulunk, csak megvárom, amíg helyreáll a szívverésem – mondta Dina, és egyesbe kapcsolt.

– Jobban jártunk volna, ha elütöd – bukott ki Annából valamivel később az ebédlőasztalnál, miután egy húzóra felhörpintette a málnapálinkát. – Látod, nekem kellett volna vezetnem, én simán átmentem volna rajta – nevetett fel kissé erőltetetten.

– Jaj, édesem, minden rendbe jön majd! Nem most, tudom. Nagyon nem most. Valószínűleg évek múlva, de muszáj abba a gondolatba kapaszkodnod, hogy ez nem marad így örökre – próbálta vigasztalni Dina, miközben egyik kezével finoman simogatta a barátnője hátát.

– Igen. Illetve az már örökre így marad, hogy Karl nincs többé – csuklott el Anna hangja. – De én most még mindig belé kapaszkodom. Képtelen vagyok felfogni, hogy innentől kezdve nem lesz egyetlen olyan nap sem, amikor a vártnál korábban végez az irodában, és besétál azon az ajtón, vagy amikor újságolvasás közben elalszik a fotelben. És ez elviselhetetlen – hallgatott el, aztán váratlanul felkacagott, miközben érezhetően fojtogatta a torkát a sírás is: – Tudod, mit mondott, amikor utoljára magánál volt a szívroham után?

– Azonkívül, hogy visszajön kísérteni, ha nem alkudsz le valamennyit a koporsója árából? – viccelte el Dina.

– Haha, bolond vásári kofa! Tényleg a vérében volt az alkudozás. De nem… Azt mondta: „Mostantól legalább nem kell úgy érezned magad, mintha egy nyugdíjasklubban élnél.”Hiába vállaltam fel az utóbbi két évben, hogy a nagy korkülönbség ellenére ő a párom: szerintem Karl legbelül mindig úgy érezte, hogy túl nagy áldozatot hozok érte.

– Miért, talán nem hoztál? Lássuk be, egyikőtöknek sem volt könnyű együtt élni azzal a tudattal, hogy mindenki úgy tekint rátok itt is, és otthon is, mintha a fiatal magyar lány fogott volna magának egy tehetős német sugar daddyt.

– De én… először is, még sosem hallottam ezt a kifejezést – tartott egy lélegzetvételnyi szünetet Anna. – És könyörgök, ki ne mondd!

– Mégis, mit?

– Hogy ebből látszik, hogy tényleg egy nyugdíjasklubban éltem. Istenem! – bámult Dinára tágra nyílt szemekkel, már amennyire négy kupica pálinka után még képes volt erre. – Oké, ennyi év után el kell fogadnom a feltételezést, hogy van némi apakomplexusom, tekintve, hogy apám… hogy is fogalmazzak…

– Miki bá nem éppen az apák gyöngye… Ezt akartad mondani? – fejezte be a gondolatot a barátnője.

– Hát, úgy valahogy. Sosem volt ott igazán, amikor nagy szükség lett volna rá. Mindig mindent anya csinált, ami fontos volt nekem. Vagyis fizikálisan talán ott volt, csak nem terelgetett, nem tanított úgy, ahogy szerintem elvárható lett volna. De ez még nem jelent semmit! Te is igazolhatod, hogy világéletemben ki voltam akadva a fiatal nő – öreg faszi kombón. Lehet, hogy pont ez az oka, hogy beleszerettem Karlba, lehet, hogy ezt dobta a sors lecke gyanánt, hogy ne legyek ilyen rohadtul előítéletes… – ömlött a szó Annából.

– Végül is ez már lényegtelen. Mindig csak te tudtad, és ezután is egyedül te fogod tudni a saját igazadat – sóhajtott szomorúan Dina.

– És tudod, mi a legrosszabb? – folytatta Anna, mintha valaki benyomott volna rajta egy kapcsolót, ami újraindította a beszédközpontját. – Hogy nem elég, hogy Karl elment, itt hagyott a házzal, az üzletekkel, a kibogozhatatlan pénzügyeivel, még ez a boszorkány is a nyakamon maradt.

– Paula?

– Igen, a nő. Kiderült, hogy hiába adta be Karl a válási kérelmet, az egy nappal a halála után érkezett meg a banyához.

– És akkor mi van?

– Az van, hogy így a halála napjáig házasok maradtak.

– Vagyis…– kezdte a mondatot Dina, de a barátnője fejezte be:

– Vagyis ez azt jelenti, hogy én mint a végrendelkezés alapján mindent megöröklő volt élettárs köteles vagyok kifizetni a volt feleségét.

– Basszuskulcs!

– Az ám! – csettintett az ujjaival Anna, aztán kicsoszogott a konyhába, hogy benézzen a hűtőbe. Dina utánament, és kibontott egy dobozos kólát.

– És nem akarsz neki fizetni, vagy mi? – kérdezte óvatoskodva.

– Akarni nem akarok, csakhogy muszáj lesz. Ami még rendben is van, hiszen jogilag ezt úgysem lehet megkerülni. De ismerve, hogy mennyire gátlástalan és követelőző ez a nő, félek, hogy mindenemből ki akar forgatni. Ja, és a legjobbat még nem is mondtam: lakhatási joga van a házra.

– Pff! – köpte ki az épp felhörpintett kólát meglepetésében Dina. – Mármint erre, ahol most laksz? Bocs, feltörlöm – tette hozzá, és már nyúlt is egy nedves rongyért.

– Igen, jogot formálhat rá, csak el nem adhatja a fejem fölül. Mi lenne, ha inkább rendelnénk valamit? Semmi nincs a hűtőben, amit kívánok. Bár legalább egy hete nem kívánok semmit, úgyhogy ez nem újdonság.

– Jól van, mit szólnál egy pizzához? – ölelte át barátnőjét Dina. – Lehuppanunk a kanapéra, megesszük a pizzát, iszunk még valamit, és kitaláljuk, mi legyen! Ha szeretnéd, segítek listát írni az elintézendő dolgokról – próbálta kicsit terelgetni Annát.

– Köszi, de holnap hazamész, inkább csak beszélgessünk, arra most nagyobb szükségem van.

– Jól van, majd mindent megoldunk szépen sorban. Akkor is, ha nem leszek itt, rendben? – szorította meg a vállát Dina. Anna bólintott, aztán elterült a végtelen mélynek tűnő régi bőrkanapén.

Ez most tényleg megtörténik?

2024. december 2., Bochum, Németország

December 2-án fülsiketítő dudálás verte fel a nappaliban összekuporodva szendergő Annát, aki a lehúzott redőnyök, a megállás nélkül villódzó tévéképernyő és az időközben lemerült mobilja hármasának köszönhetően fényévekre érezte magát attól, hogy megsaccolja, milyen napszak lehet. Egy kissé már viseltes mackónadrágban, trikóban és a hátára terített plédbe burkolózva kecmergett el a bejárati ajtóig, hogy megnézze, mi okozza a kellemetlen hangzavart. Arra sem volt ideje, hogy kilessen a kukucskálón, vagy felhúzza a redőnyt a bejárat melletti szoba ablakán, mert az ajtón hirtelen dörömbölés hallatszott.

– Frau Hoffmann! Hallo, Frau Hoffmann? Úgy tűnik, befagyott a csengő! – szólt egy férfihang, majd újra bezörgetett a tulajdonosa. Anna résre nyitotta az ajtót, mire egy izgága teherautó-sofőr az arcába dugott egy aláírandó nyomtatványt, és hadarni kezdte, hogy mi járatban van nála. A fiatal nő a beáradó fénytől hunyorogva és egészen furcsa grimaszt vágva próbálta dekódolni az elhangzott információt, aztán mire a futár végre levegőt vett, megpróbált közbeszólni:

– Uram, sajnálom, itt nem lakik semmiféle Frau Hoffmann, szerencsére, úgyhogy ne is kezdjék el lepakolni a teherautót, bármi legyen is rajta. Ez itt Herr Hoffmann háza, azaz csak volt, ő ugyanis nemrég elhunyt. Úgyhogy most én lakom itt egyedül. Talán le kellett volna szednem a régi névtáblát az ajtóról. Valószínűleg rossz címet kaptak… – hablatyolt egy idő után már összefüggéstelenül Anna, a mondanivalója legalábbis láthatóan teljesen hidegen hagyta az ajtóban lecövekelt férfit, aki mindeközben a másik sofőr felé tekingélve próbálta értelmezni a kialakult helyzetet.

– Mindjárt jön, pár perc, és itt lesz, azt mondja, várjuk meg! – kiabált oda neki az autónál telefonáló kollégája, erősen gesztikulálva.

– Ki jön mindjárt? Miről beszélnek? – kérdezett közbe Anna, épp, amikor begördült a ház elé egy vakító fehér Mercedes, a hátsó üléséről pedig a botjára támaszkodva Paula lépett ki, mozgásszervi problémáját cáfoló magas sarkú cipőjében. Megigazította a fején elmozdult kalapot, majd felszegett állal az ajtóhoz sietett.

– Helló, Csipkerózsika! Mióta alszol? Napok? Hetek? Remélem, azért az én lakrészemet kisuvickoltad! Vagy várjunk, az Hamupipőke? Nem számít. Ma még úgysem alszom itt, elég, ha holnapra kitakarítasz – mondta lekezelő hangon kacarászva.

– Miről beszél? Mi az, hogy itt alszik? – bámult rá értetlenül Anna.

– Kaptál tájékoztatást ügyvédi levélben. A postai pecsét szerint átvetted, és mivel nem reagáltál, így még könnyebb a dolgom – folytatta gúnyosan Paula.

– Milyen levél?

– Az, amelyikben értesítettelek, hogy igényt formálok a lakhatási jogomra, nyuszi! – nézett végig undorral az arcán a nő, miután végigmérte Anna több napja hordott ruháját.

– Maga most viccel, igaz? Csak szívatásból csinálja… így akar még több pénzt kicsikarni belőlem – vette fel lassacskán a fonalat a fiatal nő.

– Nem, nem, ez teljesen komoly, az ilyesmivel sohasem viccelnék – mondta a fejét ingatva Paula.

– Miért jó ez magának? – sápadt el enyhén Anna. – Idejön abba a házba, ahol ezer éve lakott Karllal, ahol már bő öt éve velem élt, és megnézi, hogy mit tud még kihúzni belőlem? Vagy mit akar? – emelte meg a hangját.

– Tudni akarom, hogy mit evett rajtad a férjem – felelte szúrós, még mindig méregető tekintettel Paula, aztán mindketten elhallgattak. Kínos csend telepedett a bochumi sorház előkertjére, amit saját meglepetésére Anna tört meg a kelleténél jóval hangosabban:

– Kirakták a házából! Rohadtul nincs hova mennie, mert elherdálta a pénzét! Azért jön ide, mert nincs más választása! – szegezte a nőnek a sejtéseit, miután a korábban Karltól hallott infók alapján összerakta a képet. Úgy érezte magát, mint aki másodpercek alatt megvilágosodott, és már kész szembesíteni az ellenfelét a tényekkel.

– Fogalmad sincs az életemről, vagy arról, hogy ki vagyok igazából – dünnyögte meglepetten a volt feleség, mire Anna, kihasználva pillanatnyi dominanciáját, kijelentette:

– Állok elébe. Azt mondják, lakva ismerszik meg az ember. Az ajtóm nyitva van – tárta ki teljesen a bejáratot, majd az épp sarkon forduló nő után kiabált: – Csak hozzon magával elegendő fertőtlenítőszert, bőven lesz mit tisztára mosnia! – Azzal kivette a tollat az ez idáig kissé háttérbe húzódó sofőr kezéből, és egy laza mozdulattal aláfirkantotta a papírt. – Jöjjenek, kinyitom a garázst, oda bepakolhatnak!

A hirtelen jött sokk után rávette magát, hogy elmenjen egy kiadósat zuhanyozni, aztán lecsámpázott a nyikorgós lépcsőkön a ház alsó szintjére. Hogy fog ide lejönni a banya? Sejtelmem sincs… Mondjuk, az már legyen az ő baja! Igaz, a bot csak dísznek van a kezében, ez száz százalék – elmélkedett magában, miközben bekukkantott a lenti fürdőszobába és a mellette lévő hálóba, hogy megnézze, milyen állapotban vannak.

– Úh, az fix, hogy én nem aludnék ebben a pinceszagban! – fintorgott, aztán végighúzta az ujját a legnagyobb helyiségben árválkodó, szebb napokat is látott, fából készült bár pultján. – Remélem, Paula nem csalódik az új otthona állapotában… Pont olyan, mint ahogy harminc éve hagyhatta! – nevetett fel kissé keserűen. A szuterén jellegű szinten kinyitotta az ablakokat, aztán odafenn kiült kicsit a teraszra, hogy kiszellőztesse a fejét is. Egy hirtelen jött ötlettől vezérelve fél lábbal visszalépett a konyhába, és megnézte, hogy ott hagyta-e a pulton a laptopját. Néhány perccel később már egy online emlékoldal létrehozásán ügyködött, amelyen keresztül lényegében bárki leróhatja a tiszteletét az elhunyt előtt, gyertyát gyújthat Karl emlékére – mindezt természetesen virtuális formában. Amikor elkészült az adatok bevitelével, pár pillanatig még hezitált, majd úgy gondolta, egyelőre privát módban hagyja az oldalt, hogy csak ő tudjon bejegyzéseket létrehozni.

Drága Karl!

Ha valaha azt mondtad volna, hogy egyszer levelet írok majd neked, egész biztosan kinevetlek. De még ennél is durvább, hogy mindezt egy bizarr emlékoldalon teszem, amit korábban iszonyú személytelennek éreztem, amikor először láttam ilyet. Nem vagyok egy nagy grafomán, de ki kell írnom magamból a gondolataimat. Életemben először fordul elő velem olyasmi, amivel nem tudom, mit kezdhetnék: egyszerre vágyom megtölteni az itthoni csendet a régi zajokkal, és elűzni azt a csillapíthatatlan lármát, ami a fejemben van. Már nem bírok sírni sem… Valószínűleg az elmúlt pár hétben kisírtam az összes könnyet, ami egy ember szemében évente termelődik. Úgyhogy most csak vonszolom magam. Egyik kanapéról a másikra, a konyhába vagy a budiba. (Igen, ezt tényleg leírtam egy emlékoldalra… de csak azért, hogy nevess, ha valahogy mégis olvasod.) Ezek a maximumtávok, amiket a napokban megtettem. Lassan a hűtő is kiürül, de az hat meg a legkevésbé, hiszen úgyis alig eszem valamit. Jó nagy káoszt hagytál magad után, az biztos. Ehhez meg a boltoláshoz volt érzéked, azt bárhol, bármikor aláírom. Az ügyvéddel konkrétan annyit beszélek, hogy lassan átgondolom, megajándékozzam-e majd valamivel karácsonykor. Mindegy is, csak csapongok. Nem tudom, mit írhatnék még, fogalmam sincs, igazából miért kezdtem bele. Ja, de, tudom! Azért, mert belepusztulok, hogy még mindig érzem a ruháid illatát a szekrényben, vagy hogy folyton csöng a mobilod, de nekem kell felvennem, és hogy a telefonomban lévő videókon kívül soha többé nem látom az arcodat, és nem hallom, ahogy éjszakánként köhintesz vagy horkolsz. Rohadtul a padlóra küldtél.

De hát mi mást is várhattam volna tőled? Mindig mondtam, hogy túl nagy szíved van, és hogy többet járatod csúcsra, mint azt kellene. Erre nem igazam lett? Ez költői kérdés volt, kérlek, meg se próbálj válaszolni! Kínomban röhögök, na, mit szólsz? Lehet még rosszabb? Ó, persze, jut eszembe: Paulát is megkapom a nyakamba! Egyet megígérhetek: el fogom üldözni. Te csak pihenj jól! Szeretlek!

Anna

– írta szinte megállás nélkül, aztán egy laza mozdulattal összecsukta a laptopot, és rágyújtott egy szálra Karl cigisdobozából, ami hetek óta az ablakpárkányon hevert.

Lakva ismerszik meg…

Másnap reggel korán érkezett az új lakótárs: hat óra harminckor már legalább hatodjára tenyerelt rá teljes erővel a bejárat felett most épp kiolvadt csengőre, mire Anna végre megmozdult a takaró alatt. Félrecsúszott alvómaszkkal a fején, mezítláb totyogott ki beengedni Paulát, ami nagyjából abban merült ki, hogy elfordította a kulcsot a zárban, és hanyagul kitárta az ajtót a nő előtt, majd pár mamutlépés után ismét bedőlt az ágyba. Az exfeleséget láthatóan meglepte a köszönést is mellőző fogadtatás, így három bőröndjével a kezében csak hebegett valamit maga elé, majd mikor rájött, hogy ennyi volt az üdvözlés, bekísérte magát a házba. A cuccait ledobta a bőrkanapéra, aztán kopogó cipőjét még jobban a padlóhoz verve átsétált a konyhába, hogy szétnézzen kicsit. Ezúttal nem volt nála a díszes botja.

– Istenem, mi ez a bűz? – forgolódott, mígnem meglátta a hűtőszekrény mellett tornyosuló szemeteskukát, amelyből épphogy ki nem másztak a napok vagy talán hetek óta benne felejtett maradékok. Eltekergette a kávéfőző gombját, hogy megpróbálja beüzemelni, de a gép nem mozdult.

– Hé, Csipkerózsika, innék egy kávét! – kiabált be olyan hangerővel, hogy azt még a legmélyebb álmában is meghallja az ember. Anna felült az ágyon, és visszakiabált:

– És mi közöm van nekem ehhez? Talán nem találja a száját? Segítek: az az a testrésze, amit a kelleténél jóval többször használ.

– Megáll az eszem, hogy milyen tiszteletlen vagy! Csak egy kis segítséget akartam kérni – mondta nyavalygós hangon Paula, behajolva a hálószoba ajtaján.

– Hát akkor hívjon fel valakit, aki akar is segíteni! – mondta pökhendin Anna, majd kiviharzott a szobából, és magára zárta a vécéajtót. Épp üzenetet pötyögött be a telefonján Dinának, amikor fülsértően hangos sziréna rázta meg a házat. – A francba, ez a riasztó! Ki fognak nyírni a szomszédok, még mielőtt én nyírhatnám ki a banyát emiatt! – Kirontott a mosdóból, félrelökte a berendezés mellett lecövekelt ellenfelét, és gyorsan bepötyögte a helyes kódot.

– Lakógyűlés! – mosolygott karba tett kézzel, gúnyosan az idősebb nő, ahogy a dühöngő Annát méregette.

– Maga totál bekattant! Ez egy csendes környék, ahol talán meglepő, de kedvelnek engem a szomszédok. És higgye el, mindenkinek jobb, ha ez továbbra is így marad. Mert ha még egyszer játszani támad kedve a riasztóval, akkor nem fogom kikapcsolni, ellenben kilököm ide magát az előkertbe, mint valami dísznövényt, és naphosszat hallgathatja a sok besavanyodott lakó panaszkodását. Érthető voltam? – bámult az arcába Anna karikás, mégis szinte szikrákat szóró szemekkel. Paula egy másodpercre elfordította a fejét, aztán motyogott valami olyasmit, mint ami úgy hangzott, hogy „rendben”.

– Mégiscsak beszélnünk kéne, nem? Elvégre együtt fogunk lakni – folytatta valamivel visszafogottabban.

– Oké, megmutatom, hol fog aludni, esetleg segítek lecipelni a cuccait, de ennyi – húzta a száját a házigazda.

– Köszönöm – nyelt nagyot Paula, miközben grimaszolva felvonta a szemöldökét. – Esetleg megbeszélhetnénk a konyhahasználatot is, nem gondolod? – tette hozzá, mire Anna gyorsan kontrázott is:

– Nem nézem ki magából, hogy szokott főzni, inkább olyan étteremben evős típusnak látszik – hadarta, ám mire a mondat végére ért, megint leesett neki a tantusz. – Anyám, maga tényleg nagyon le lehet égve, ha már a főzésen gondolkozik – mondta ki hangosan.

Paula a másodperc törtrészére lesütötte a szemét, mint aki palástolni próbálja, hogy lelepleződött. Majd miután rájött, hogy a mellébeszéléssel úgysem jutna sokra Annánál, nagy kegyesen válaszra méltatta újdonsült vetélytársát.

– Jól van, le vagyok égve! Ezt akartad hallani? Igen, az az egyetlen esélyem az újrakezdésre, ha megkapom Karl hagyatékából, ami nekem jár.

– Maga egy tipikus élősködő! Letett valaha is bármit önállóan az asztalra? Harminc éven át mást sem csinált, mint sarazta Karlt a közös ismerőseik, barátaik, de még az üzleti partnereik előtt is, közben pedig egyre több és több pénzt húzott ki belőle – tört ki Annából a vádaskodás.

– Hogyne, az életem egy nyitott könyv, bizonyára már minden oldalát alaposan átolvastad! Ki tudja, milyen félig sem igaz sztorikkal tömte még a fejedet a drágalátos férjem.

– Ne nevezze így! Rég nem akart már a maga férje lenni! – dühöngött Anna.

– Ugyan már, csillagom, te tényleg bevetted ezt a maszlagot? Ha annyira nem akart volna a férjem maradni, akkor mit gondolsz, nem váltunk volna el ezer éve?

– Én úgy láttam, hogy csak lustaságból halogatta mindig a válás elindítását, és legszívesebben visszacsinálta volna az egész kapcsolatukat.

– Azt el kell ismernem, hogy mindvégig igazi „se vele, se nélküle” kapcsolat volt a miénk – mondta büszkeséggel a hangjában Paula, amit Anna nem is tudott hova tenni, mindaddig, amíg a nő nem folytatta: – Még közvetlenül előtted is volt egy kis visszatáncolása… Tudod, az alkohol oldja a gátlásokat, ő pedig nem egyszer állított be hozzám az éjszaka közepén teljesen elázva – nézett szánakozón Annára.

– Hazudik. Karl azt mondta, már legalább tíz éve a köszönésen kívül semmit sem beszéltek személyesen egymással, nemhogy még pár éve is befeküdt volna az ágyába.

– Jaj, édesem, nagyon kiérződik a naivitás a sorok közül! – bájolgott rosszalló tekintettel Paula, majd még odavetette: – Ha kicsomagoltam, megkeresem neked az ömlengős leveleit, hogy végre leszállhass a rózsaszín kis felhőd tetejéről! Mi az? – nézett Anna tekintetére reagálva némileg szánakozón. – Talán azt hitted, csak neked írt szerelmes üzeneteket a vén kujon? Nagyobb kurafi volt ő annál, nekem elhiheted – zárta le kissé csüggedt hangon a monológját, mintha bevillant volna neki egy emlék, amelyre nem igazán szeret visszaemlékezni.

– Maga a legmanipulatívabb hárpia, akivel valaha találkoztam. Higgye el, teljesen hidegen hagy a nyomora, ha tényleg van olyanja egyáltalán. Tudom, hogy Karl nem volt szent, de amióta velem volt, igazán csak velem volt, és nekem egyedül ez számít – csapta le a magas labdát Anna, miközben a kávéfőzőhöz lépett, és egy mozdulattal látványosan eltekerte rajta a legnagyobb gombot: – Ennyi. Így kell bekapcsolni, a többit majd megoldja – mondta tömören, és elindult ki a nappali irányába, faképnél hagyva Paulát. Mire az – talán csak azért, hogy mondjon még valamit, vagy hogy mindenképp övé legyen az utolsó szó – tőle váratlan gondolatokkal nyugtázta a beszélgetést:

– Boldognak tűnt, mikor utoljára láttam, ez igaz – sóhajtott egyet, aztán mint aki feltöltődött ettől a veszekedéstől, felkapta a kanapén hagyott táskáit, és nagy dérrel-dúrral elindult velük lefelé a lakosztályába.

Tartalom

Soha többé

Ez most tényleg megtörténik?

Lakva ismerszik meg…

Túl lehet élni!

Az atya, a fiú és a „szent élet” nevében

Adja alá a lovat…

Titkok, emlékek, videókazetta

Karácsony, ünnep nélkül

Félig üres, félig teli…

Nem bunda!

Egyik nap bohózat, másnap dráma

Mélységek után magasságok

Mennybemenetelek és pokoljárások

Itt itthon, ott otthon vagyunk

Nem félünk a Farkastól…

Új év, új bonyodalmak

Szenvedély van a levegőben

Ki tudja ezt követni?

Új szelek fújnak

Ártalmatlan bújócska…

Fele se tréfa!

Légből kapott érzelmek?

Vihar előtt, vihar után… és újra viharban

Mindig lesznek „extrák”

Nyomot hagyott maga után

Búcsúlevél

Epilógus

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Carlito – SIL Open Font License

Nothing You Could Do – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License