Borítószöveg

Budapestet átszeli egy misztikus folyó, a Duna. Ismeretlen titkokat és ősi mágiát rejt a mélye.

1956-ot írunk. Tisza Csilla disszidálni készül. Már minden készen áll, hogy megvalósítsa a tervét, amikor egy reggel nyomába ered az ÁVH – a gyilkos szervezet, amely a szülei haláláért is felelős.Csilla varázslatos módon megmenekül, és lázadó városban hamarosan új barátokra lel. De vajon megbízhat-e bennük egy olyan világban, ahol a bizalom a legnagyobb kincs?

A kérdések és a történések úgy követik egymást, ahogy a Duna kanyarulatai, míg Csilla már abban sem biztos, hogy a menekülés a legjobb út. Talán tehet valamit, talán a maga módján ő is harcolhat a szabadságért.

Csilla története súlyos döntésekről, felismerésekről, varázslatról, érzelmekről és bátorságról szól. A forradalom lázában égő Budapestre kalauzolja az olvasót, ahol a történelem keveredik a Duna mágiájával és a zsidó kultúrával.

fordította

Miks-Rédai Viktória

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Katherine Locke: This Rebel Heart

Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC,
New York, 2022

Copyright © Katherine Locke, 2022

Magyar kiadás © 2024 Kolibri Kiadó, Budapest

Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2024

Minden jog fenntartva

Térkép © Virginia Norey

Borítóterv © Aykut Aydoğdu

ISSN 2939-676X

ISBN 978-963-599-488-5

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

Szerkesztette Tolnai Panka

A szöveget gondozta Tomku Kinga, Kalocsai Judit

Korrektor Balla Nóra

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Féder Márta

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ez a mű kitalált történet. A nevek, helyszínek, karakterek és események az író képzeletének szüleményei, egyéb esetben pedig fiktív módon vannak kezelve. Bármilyen hasonlóság valós (akár élő, akár holt) személyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csupán a véletlen műve.

Meryl nagynénémnek

(zihronó livráhá{1})

Hadd zuhanjak, ha úgy kell lennie. Az, akivé leszek, elkap majd.

– Izrael ben Eliezer rabbi (a Báál Sém Tov)

ha kell, zuhanó lángok közt varázslom

majd át magam, de mégis visszatérek

– Radnóti Miklós: Levél a hitveshez

I. RÉSZ
A történet a hordalékban rejlik, mondja a folyó.
Hallgasd.

ELSŐ FEJEZET
Csilla

1956. október 17.

Darabokra hullva ébredt.

Ez gyakran előfordult vele.

Össze kellett szednie magát. Tisza Csilla teste álmában szétesett; mindig a keze került a legtávolabbra, a beriglizett ablak felé nyúlva. A Dunára néző ablak felé.

Mindig a folyóhoz tért vissza.

Összeállította önmagát, hagyta, hogy a bőr összeforrjon a széleken, nyomtalanul – hacsak valaki nem kereste azokat. A válla és a felkarja összeért, és egymáshoz tapadt, aztán a könyökízület következett, az alkarja, a csukló csontocskái és a keze. Csak ezután tudta behajlítani az ujjait; megszoruló ökle fájdalomjelet küldött az agyába. Innen tudta, hogy újra összeállt. A fájdalomból.

A szeme mindig a koponyájában maradt. Mintha pontosan értene mindent, mintha már látott volna mindenfélét a világban, amit nem akarna újra látni. Inkább maradt az anyja varrta takaró alatt az ágyban, ahol a szülei nemzették, a lakásban, amely negyedakkorára zsugorodott, mint Csilla gyerekkorában, amikor ő maga volt negyedakkora, mint most.

A haja sem vándorolt el a fejéről; minden, születése óta holdszín szála a helyén maradt. Derengve törte meg és szórta szét a fényt, mint egy ezerszálú prizma; a falon vele együtt odébb haladó, csillogó vonalak vonzották a tekintetet.

A folyó volt a hajában.

A háború vége óta nem sok szín maradt Budapesten. A szovjetek bevonultak, a színek pedig ki. (Valójában mire a szovjetek megérkeztek, Budapesten már csak egyetlen szín maradt, a kék: az ég színe, az újszülöttek szemének színe, az apja imasálrojtjainak színe, az anyja kedvenc ruhájának színe.)

Mellette (egyetlen ágyuk volt) a nagynénje aludt, nagyjából egyben, mármint testben. Ő sosem szóródott nagyon szét.

Csilla mély lélegzetet vett, és tenyerét a mellkasa bal oldalára szorította. Vert a szíve a keze alatt. Életben volt. Valahol az ágyon és az ablakon túl a folyó suttogott neki.

A suttogás a mellkasába, az agyába hatolt. Még gyerekkorában, a háború előtt, a folyó előtt, a szülei jiddisül beszéltek egymással, amit ő nem értett. A folyó is ilyennek érződött, nyugtató beszédnek, amit nem értett, állandó jelenlétnek, de szinte felfoghatatlannak.

Gyerekkorában szerette volna érteni a szülei jiddis beszédét; mire azonban olyan idős lett, hogy rájöjjön, akkor beszéltek így, ha róla volt szó, vagy olyasmikről, amiket nem akartak a tudtára adni, esetleg ha veszekedtek, már nem tették. Az anyja továbbra is használta a nyelvet a testvérével, Csilla nagynénjével, Ilonával, de a háború, a soa{2} után már csak ennyi jiddis maradt az életükben. Két testvér halk szavai reggelente a kávé fölött és a fürdőben, miközben egymás haját fésülték.

A szülei halálával a jiddis is meghalt az otthonukban.

Csillának csak a folyó maradt, és a víz halk, szüntelen mormolása.

Mégis, mint minden reggel, most is hallgatózott, fülelt a lakásra, mintha meghallhatná a beszédét, mintha éjjel, miközben a föld lassan átfordult, itt is átfordult volna valami. Mintha visszafordult volna az idő.

Vissza szerette volna fordítani az időt, azt azonban nem tudta, meddig. Négy évvel ezelőttre, mielőtt Sztálin meghalt, és a szüleit elvitte és megölte a magyar titkosszolgálat, az ÁVH egy olyan bűnért, amit – ebben Csilla biztos volt – nem követtek el: kettős hűségért, cionizmusért. Vagy tíz évvel ezelőttre, amikor az apja belépett a Munkáspártba és az állambiztonsági szolgálathoz, hogy azokkal dolgozzon, akik hat évvel később meggyilkolják majd. Vagy egy olyan időbe, amikor még nem tudta, milyen bűnöket követett el az apja, hiszen ezeket csak a halála után tárták fel neki. Addig nem értette, milyen fontos része volt a gépezetnek, amely más családokat pusztított el, amíg aztán ő maga is sorra nem került.

Tizennégy évet menne vissza, amikor még elmenekülhettek volna Magyarországról Izraelbe vagy Jugoszláviába vagy bárhová, ahol nem ilyen szörnyű és fájdalmas, ahol nem kellett volna átélniük mindazt, amit a háború alatt átéltek, ahol szabadon mehettek volna bárhová, ahová akarnak. Mert itt nem így volt.

Most, hogy két hét múlva megszökik a nagynénjével, hátrahagyja majd a szülei testét egy nem zsidó temetőben, ahol nem tehetett a sírokra köveket. Egy másik időzónában mond majd értük kaddist{3}, olyan földön, ahol ők sosem jártak.

Ő máshol él majd, a szülei pedig örökre itt nyugszanak Magyarországon, egy erős, rezzenetlen orosz kézzel kormányzott kommunista országban.

Nem változtathatod meg a világot, emlékeztette magát. Csak abban élhetsz túl, ami jutott.

Néha azonban az őt körülvevő világ megváltozott, és megváltozott a túlélés módja is. Tegnap a világa billegett, dőlni készült. Ma reggel Csilla tudni akarta, melyik oldalára borult.

Tegnap a szüleit a többiekkel együtt, akiket ugyanabban a tisztogatásban végeztek ki négy éve, állami szertartás keretében újratemették, felmentették az ellenük felhozott vádak alól, rehabilitálták őket az állam szemében. Ő és a nagynénje olyan üres arckifejezéssel álltak ott, amelyet négy éve gyakoroltak, amióta Tisza Simont és Évát megölték. Csupa feketében nézték a szürke városban a sosem látott testeket leereszkedni a más által választott sírhelyekre egy szertartáson, amelyben a zsidó hagyományoknak nyoma sem volt.

Négy éve az apját a nép ellenségének nyilvánították, és amit csak rákenhettek, megtették. Csilla pedig az apja – vélt és valós – bűneinek árnyékában nőtt fel. Zsidó. Tito támogatója. Cionista.

A tegnapi újratemetéssel a párt elismerte, hogy téves alapon tartóztatták le, fogták perbe, ítélték el és végezték ki.

Hiba történt, azt mondták.

Nem hiba volt. A hibákat ki lehet javítani. A halált nem.

Csak este, miután hazaértek, és biztonságba kerültek a kis lakásban – csak akkor suttogta el a nagynénjével a gyászolók kaddisát, mint minden évben a szülei halálának évfordulóján. Amikor a nagynénje elaludt (bár az arcán még mindig csorogtak a könnyek, mint esőcseppek az ablaküvegen), Csilla az íróasztalhoz lépett, és belekotort a felső fiókba. A belső sarkában, az apja egyik régi kesztyűjébe rejtve, felgöngyölt forintbankjegyek lapultak.

Ilona és Csilla nem csak egyvalami miatt jutottak arra az elhatározásra, hogy el kell hagyniuk Magyarországot. Úgy alakult, mint a legtöbb döntés: lassan, fokozatosan gyűltek a fájdalmak és a vágyak, a szükségletek, amelyeket itt semmi sem elégíthetett ki. Most, hogy Csilla már öt hónapja leérettségizett, könnyebb volt utazást tettetni, aztán vissza sem jönni.

Fájt a gondolat, hogy elhagyják Budapestet, ahol a családja több száz éve élt.

Perzselt a gondolat, hogy Budapesten maradjanak, ahol a családja több száz év óta meghal.

Azonban nem sokkal az újratemetésről szóló értesítő megérkezése után Csilla rájött, hogy nem képes többé folytatni ezt a színjátékot. Nem bír maradni, eljátszva, hogy körülötte senki sem hibás, hogy ő maga sem az. Ilona csak bólintott, a szemében makacs fény csillogott. Mindketten elkezdték félretenni a fizetésüket – Csilla az újságból, Ilona a ház takarításából –, már amennyit bírtak belőle.

Csilla ismert másokat is, akik megtették. A háború után kétfelé szakadt Európa nyugati oldalán ügynökségek foglalkoztak a zsidók megsegítésével.

Úgy vélte, senki sem venné észre, nem törődne vele most, hogy a szüleiről szóló jegyzőkönyveket érvénytelenítették. Jó időzítés.

Már csaknem elég pénzük volt, és a vonatjegyet is megvették, hogy november elsején rokonlátogatás örvén Belgrádba utazzanak. Csilla azonban az előző nap megérezte a tömegben a késpengeként remegő feszültséget. Nem számított erre. Visszafelé, a tömegen átvágva, a csendes és illően gyászos sötétben egy férfihang kiáltott fel. Mi volt még hiba? Mi volt még hazugság?

Most is ugyanolyan tisztán hallotta a szavakat, mintha ő maga kiáltotta volna ki őket a lakásában.

Mi volt még hazugság?

A szó még nem lövés.

De a beszéd töltött fegyver is lehet.

Csilla ki akart jutni Magyarországról, mielőtt az a fegyver elsül. Ha minden a terveik szerint alakul, Izraelig jutnak.

Ha semmi sem jön közbe. Ha az apja nem gyújt még a síron túlról is tüzeket.

Óvatosan, hogy fel ne ébressze a nagynénjét, kisiklott a steppelt takaró alól, és a hideg padlóra tette a lábát. Amikor felállt, a derekáig felcsúszott hálóing visszahullott a térdéig. Az ablakhoz ment, elhúzta a függönyt, hogy kinézhessen a folyóra. Holdszínű volt, ezüst, sötét hullámok fodrozták. Innen úgy nézett ki, mint a textil, egy hosszan letekert vég bársony a két régi városrész, Buda és Pest között.

Hiányozni fog neki a folyó.

Lesznek azonban más folyók is.

(Csakhogy egyik sem lesz olyan, mint a Duna. Egy folyó sem lehet olyan, mint a Duna. Csilla számára nem.)

A folyó suttogása egyre sürgetőbbnek tűnt.

Csilla tekintete az utcára siklott, ahol szinte mindenki mozgásban volt. Az egyik sikátorban két gyerek passzolgatott egy labdát; mások egymás nyomában igyekeztek a főutak, a villamosmegállók irányába. Csak egyvalaki állt mozdulatlanul. A lakással szembeni sarkon egy egyszerű ruhákba öltözött férfi olvasta a Szabad Népet, ahol Csilla is dolgozott. Onnan akár láthatta is őt.

Ebben a pillanatban felnézett, mintha meghallotta volna Csilla gondolatait.

Csilla eleresztette a függönyt, és hátralépett.

– Ostoba vagy – suttogta.

Azt gondolta, a szülei rehabilitálása azt jelenti, hogy most már ő is megnyugodhat, hogy nem kell félnie a titkosrendőrségtől. Mégis itt voltak, éppen a lakása előtt, és figyelték – most először a szülei eltűnése óta.

Mit tett, amivel felkeltette a figyelmüket? Rájöttek, hogy Ilonával szökni készülnek? Csilla egy zsidó férfival levelezve szervezte meg a dolgot, egy barátjuk barátjának barátjával, aki Belgrádban élt, és ismerte a zsidó ügynökség munkatársait, akik eljuttathatják őket Izraelbe. Remélte, hogy a leveleket nem olvasták el, bár ez is megtörténhetett. Budapest és Belgrád között ezer titkosrendőr is állhatott a határ mindkét oldalán.

Hátat fordított a folyónak, leküzdötte a késztetést, hogy kilessen a függönyön át. A férfi még mindig ott állhat. Az ÁVH nem adja fel egykönnyen. Kényszerítette magát, hogy elvégezze a szokásos reggeli teendőit, bár a szíve úgy vert, hogy még az ujjai hegyében is érezte.

A fürdőbe lépve átfuttatta az ujjait kócos, holdszín tincsein, és gyorsan összefonta őket. Szorosan elkötötte a fonatot, hogy ne jöjjön szét egy váratlan pillanatban. Bár Budapesten nem maradtak színek, a magyarok haja és szemöldöke általában sötét volt, úgyhogy ő még az általános szürkeségből is kirítt a hajával.

A folyosón bevágódott egy ajtó. Csilla összerezzent, a mosdóba ejtette a hullámcsatot. Pánik borzongott végig rajta. István, a szomszéd, minden ébresztőnél jobb volt. Csilla gyerekkorában az egész emelet a családjáé volt, a kommunizmus kezdetén azonban államosították az épületet, és kisebb lakásokra osztották fel. Istvánnak jutott az igazi konyha és az igazi étkező a kiülős ablakkal, amit Csilla mindennél jobban imádott. A másik oldalon Rózsa kapta meg a keleti hálószobát, amely Csilla nagyszüleié volt (zihronó livráhá). István hajnalban kelt, és minden reggel negyed nyolckor indult el otthonról, bevágva az ajtót maga mögött. Ha Csilla ilyenkor még hálóinget viselt, késésben volt.

Nem késhet el. Itt nem. Ő nem.

A férfi az utca túloldalán tudná, ha elkésne.

Akármiért, de valóban akármiért letartóztathatná, ha akarná. Még csak meg sem kellene indokolnia, de a késés jó indok lenne. Amint a kezükbe kerül, akármilyen vádakat koholhatnak ellene.

Nem adhat nekik esélyt.

Az egész életét, minden ébren töltött óra minden percét úgy töltötte, minden lépést úgy tett meg a lakáson kívül, hogy vigyázott, nehogy felhívja magára a figyelmet. Nehogy valakinek eszébe jusson kikérnie a rendőrségi aktáját, nehogy valakinek eszébe jusson megkérdőjelezni az ország és a párt iránti hűségét.

Két hét múlva már nem kell emiatt aggódnia.

Ma viszont, ma még igen. Még mindig olyan sok vesztenivalója volt!

Mi volt még hazugság?

Gyors puszit nyomott Ilona arcára; a nagynénje felnézett, aztán megszorította Csilla kezét.

– Késésben vagyok – suttogta Csilla remegő hangon. – Az utcáról figyelnek minket.

Ilona szeme kikerekedett; Csilla látta, hogy magához tér, és összeáll.

– Vigyázz magadra! – suttogta vissza. – Már olyan közel vagyunk…

– Tudom – szakította félbe Csilla. – Mennem kell.

Kisurrant a lakásból, bezárta az ajtót, a kulcsot a kézitáskájába tette, és lesietett a lépcsőn. Megérintette a kilincset, ami a külvilággal kötötte össze. Mély lélegzetet vett, hogy megacélozza magát, de a keze így is remegett.

A folyó suttogott neki.

Igyekezett nem hallgatni rá.

Nem pillantott a szemközti sarkon álló férfi felé, ő azonban követte. Hát persze hogy követte. Csilla meggyorsította a lépteit, a cipője ugyanolyan ritmusban kopogott, mint a szíve. Körülötte elmosódtak az épületek, elkenődtek az égen. Reggelente köd is volt már, ami csak még zavarosabbá tette a szürkeséget.

Csilla fiatal volt, de azért még emlékezett az azelőtti időkre. Nemcsak a titkosrendőrség előttiekre, hanem a nagybetűs Azelőttre. A legjobban az döbbentette meg azokban a ritka pillanatokban, amikor lassított és elgondolkodott, hogy milyen egyszerűen vette tudomásul mindenki a változásokat.

Négyéves volt, amikor a színek elkezdtek elszivárogni Budapestről; szivárványszín patakokban folytak végig az utcákon a Duna felé. Az újságok cikkeztek róla, az emberek a kávéházakban tárgyalták, és a sarkokon összesúgtak miatta. Kérdéseket tettek fel, beszédeket tartottak, rádióműsorokat készítettek. Kis csoportok gyűltek össze az utcákon, nézték a fakuló színeket, mintha valaki más elsápadó arcát néznék, amikor értesül egy szerette haláláról. Először az épületek fakultak ki, aztán az utcák, a műalkotások a falakon, a ruhák.

Emlékezett, milyen volt, amikor az embereket is elhagyták a színek. Azt gondolta, haldokolnak a szülei, mert járkáló, szépiaárnyalatos képekké váltak.

Mindenki folyton csak erről beszélt, és a kormányzat szakértőt szakértő után hallgatott meg, de válaszok nem születtek, és nem jöttek rá az okokra. Aztán az emberek hamarosan már nem is gyűltek össze, és a rádiókban is más, újabb hírek kerültek műsorra. A politikusok másfelé fordították a figyelmüket.

Az élet ment tovább.

Az emberek eljártak munkába.

Továbbra is házasodtak, ünnepeltek, elváltak és meghaltak, mintha a világ szabályai nem változtak volna meg körülöttük.

Csilla hétéves volt, amikor a háború véget ért, és Budapest szépia- meg zafírárnyalatokra színeződött. A falak, a padlók kék foltosak voltak. A folyó, akár a csukló vékony bőre alatt lüktető véna. És minél hosszabb ideje állomásoztak itt a szovjetek, a szépia annál nagyobb mértékben fordult szürkébe. Amikor elvált, hogy végleg maradnak, a kék szín is elmenekült. Nem úgy folyt le, mint a zöldek, a sárgák, a narancsos árnyalatok, a háború előtti pirosak és lilák. Az egyik pillanatban ott volt, aztán hirtelen már nem, és a budapestiek töprenghettek, hogy látták-e egyáltalán.

A titkosrendőrség felállítását követően a tagjai olyan könnyedén olvadtak bele a társadalomba, hogy az emberek feltették néha a kérdést (persze sosem hangosan), hogy vajon mindig is köztük voltak-e.

Csilla mindenre emlékezett, és most egy titkosrendőr követte a városon át. Arra is emlékezett, amit az apja mondott: A dolgok vissza fognak térni a rendes kerékvágásba.

Ez azonban hazugság volt, mint annyi minden más is, amit mondott.

Az igazság egy árnyék. Mindenre rávetül, ám nehéz megérinteni, és lehetetlen megragadni.

Weisz Simon naplója, 1943. május

MÁSODIK FEJEZET
Csilla

1956. október 17.

Még mindig követte.

Csilla hallotta az anyja hangját a fejében. Lélegezd be a békét, és lélegezd ki a nyugtalanságot! Minden sabbátkor ezt mondta Csillának és Simonnak, mielőtt megfogta a gyufát, hogy meggyújtsa a gyertyákat.

Csilla nem tudott másra gondolni, mint hogy az ÁVH valahogy rájött, hogy Ilonával azt tervezik, elhagyják Magyarországot. Fogalma sem volt, miként, de más magyarázat nem akadt.

Ugyanakkor épp olyan jól tudta, mint mindenki más, hogy nekik nem kell semmilyen ok. Talán nem tudják, mégis eltüntetik őt.

Bal felől a folyó szüntelenül suttogott, mint a saját szíve fülében visszhangzó lüktetése. Valami vonzotta, mintha a Duna érte nyúlna, és ő képtelen volna ellenállni. Eszébe jutott, hogy ha arra kerül a sor, beugorhat a vízbe. Újra.

Balra fordult, a folyó felé; kibombázott vagy még mindig elhagyott otthonok mellett haladt el – a lakók ide már sosem térnek haza –, és házak mellett, amelyek azelőtt zsidó barátaiké voltak, most azonban már goj{4} magyarok laktak bennük, akik csak nézték, amint a szomszédaikat a vágóhídra viszik.

Hirtelen véget ért a házak sora, és a kora reggeli fényben úszó Duna csillogott előtte. A folyó látványa csaknem kitörölte a fejéből a kétségbeesett, tébolyult gondolatokat.

A Duna halkan sóhajtott, amikor felbukkant előtte.

Csilla nem tudta, egy ember hiányozhat-e egy folyónak, de ha volt olyan folyó, a Duna az.

Aznap reggel a víz árnyékszürke volt, az ezüstnél egy árnyalattal sötétebb. Ónszürke, gondolta. A késpenge színe.

A világ megbillent, azon a késpengén egyensúlyozott.

Mi volt még hazugság?

Már látta ilyennek a folyót. Amikor a deportálások a magyar zsidókat is elérték 1944 májusában, az apja, hogy elmeneküljön a nácik elől, levetette magát a Lánchídról, Csillát és az anyját is magával rántva az ezüst vízbe. Csilla akkor hatéves volt, a haját két copfba fonva hordta, amelyeken a szalag akár olyan rózsaszín is lehetett, mint a hajnal. Még emlékezett a sikolyra, ami akkor szakadt ki belőle, amikor belezuhant a hideg, hideg vízbe.

Az emlék azonban nem rémisztette meg.

Annál inkább a férfi, aki még mindig követte.

Átvágott a villamossíneken, és elindult a part mentén. A víz ezüstjének tükrében látta, hogy a férfi, a titkosrendőr, beérte, és már csak néhány lépésre van tőle. A folyó sziszegett az elméjében, a hang megtört a bordáin. A nyelve a szájpadlására tapadt.

Olyan közel vagyok, gondolta. Olyan közel vagyunk.

Mindent jól csinált. Ez biztos. Azt gondolta, hogy a szülei felmentése elfújja majd az elmúlt négy évben felhőként fölötte gyűlő gyanút is, és megnyitja a rést, amelyen át elszökhet. Ehelyett itt voltak, a temetést követő első napon.

Ha akar, beleugorhat a folyóba. Ha kell. A Duna ismét megmentené. Talán az is jel volt, hogy ugyanolyan színt öltött, mint aznap. Talán azt akarta, hogy ugorjon. Talán tudta, hogy ugrania kell.

Csakhogy ha ugrik, sem ő, sem Ilona nem hagyja el Magyarországot.

És ha a titkosrendőr eltünteti, sem ő, sem Ilona nem hagyja el Magyarországot.

Már alig néhány lépésre volt Csillától.

Senki más nem vette észre.

A rakpart úttestjén járó motorral várakozott egy autó. Csilla nem tudta egyszerre figyelni azt, és a férfi árnyékát is.

A pulzusa az ujja hegyéig lüktetett, a vér lefutott az agyából és a gyomorszájánál gyűlt össze, forrón és szorítón.

Vissza kell fordulnia a város felé. Bárhol megtalálhatják, de arrafelé jobb eséllyel rázhatja le őket. A házak között tervet készíthet. Így, hogy a férfi a sarkában volt, nem bírt tervezni. Itt csak a folyóba vezetett út.

– Csilla! – kiáltott rá valaki.

Összerezzent, azonban a hang nem a háta mögül jött. Egy nyakigláb, kócos fiatalember integetett neki; leugrott az alacsony falról, és felé igyekezett. Könnyed mosoly ült az arcán, hétköznapi kecsességgel lépkedett.

– Csilla! – ismételte melegen, bár a lány nem ismerte fel.

Titkosrendőrség, gondolta kétségbeesetten, azonban megdermedt. Ott, egy helyben.

Hosszú ideje küzd már a túlélésért, és most az egész pocsékba megy, mert nem bír megmozdulni. Nem képes belevetni magát a folyóba, vagy sikoltani, vagy elmenekülni.

A fiatalember megfogta és megszorította a kezét, aztán arcon csókolta, és a második puszi örvén odasúgta:

– Tégy úgy, mintha ismernél, segíthetek. – És adott neki még egy puszit.

Csilla belélegezte az állhatatosságot, és kilélegezte a nyugtalanságot.

Felnézett a fiatalemberre, és magára erőltetett könnyedséggel szólalt meg.

– Bocs, hogy elkéstem! Elaludtam!

A fiú a karjára igazította Csilláét, és elvezette a háta mögötti titkosrendőrtől.

– Előfordul. Szükséged volt a pihenésre. Csak a jó alvásból lesz jó munka.

A titkosrendőr lemaradt mögötte az ezüst folyó árnyékain. Csilla fellélegzett.

Az idegen megszorította a kezét, és odasúgta:

– Beszélj tovább!

Csilla nagyot nyelt, és hangosan szólalt meg.

– Igazad van, tudom én is, persze. Sajnálom, elvtárs!

Semmi oka nem volt rá, hogy megbízzon ebben a férfiban. Akár ő is lehetett titkosrendőr, aki éppen az autójához vezeti, vagy valahova máshova, ahová Csilla szintén nem akart menni. Azonban csak három választása volt: a folyó, a háta mögötti férfi vagy ez a megnyugtatónak tűnő fiatalember. Valami hajtotta előre az idegennel.

A folyóra hallgatott: most nem sziszegett, mint a titkosrendőr esetében, hanem melegen, megnyugtatón mormolt.

Az idegen emelt hangon belekezdett valami történetbe a szüleiről és az előző esti pálinkabeszerzési kalandjaikról meg az öccse tönkretett iskolaköpenyéről. Csilla tudta, hogy csak az időt húzza, és fogalma sem volt, mennyi igaz az egészből, de a fiatalember folyamatosan beszélt… mégis úgy érezte, hogy nem egészen beszél jól magyarul. A nevét is kissé elhúzva mondta, Csí-lának, elnyújtva az elejét, holott mindenki tudta, hogy maga Csilla röviden mondja, mintha egy falat lenne. A beszéde túl tökéletes volt, ám kissé természetellenes.

Tanulta, nem az anyanyelve, ébredt rá.

Titkosrendőr is lehet. Vagy kém, és ő éppen most keveredett még sokkal nagyobb bajba, mint eddig hitte.

Ha kém volt is, őt nem térítette el. A fiatalember lassított, és Csilla szinte beleszédült a megkönnyebbülésbe, amikor rájött, hogy a szerkesztőség lépcsőjénél kötöttek ki. Ott álltak meg.

Az épület unalmas, érdektelen volt, lapos homlokzatú és semmitmondó, mint a háború utáni épületek általában. Éppen a bejáratával szemben nyílt a Sztálin út 60., az ÁVH, a magyar Államvédelmi Hatóság központja, az apja korábbi munkahelye, a hely, ahol mindkét szülője meghalt.

Az apja keze formálta ezt az országot, a fényét és a gonoszságát is.

És az ország formálta az apját, a ragyogó elméjét és a gonoszságát is.

És abban az épületben még mindig folyt a formálás és az ölés.

– Csilla – szólalt meg az idegen, visszarántva magára a lány figyelmét.

Nagyon közel állt hozzá, de még mindig ugyanolyan különös szépségűnek tűnt. Járomcsontja uralta szögletes arcát, kócos haja árnyékában ragyogott a szeme. Ismerősnek tűnt, Csilla mégsem tudta hová tenni.

Ha nem figyeli ilyen elmélyülten, talán elmulasztja a pillanatot, amikor a férfi tekintete egyetlen másodpercre lesiklott róla, és a titkosrendőrre esett.

– Még mindig ott van – mormolta, bár az ajka nem mozdult. Elmosolyodott, és Csilla tudta, hogy a rendőr kedvéért csinálja, mégis szerette volna, ha miatta teszi. Szeretett volna visszamosolyogni. – Munka után eljövök érted – közölte a fiatalember hangosan. – Akkor majd még beszélünk. Megígérem.

Csilla zavartan nézett rá, de amaz kérlelőn viszonozta a pillantását. Beszélni akart vele, de miről? Arról, kicsoda ő? Egy másik titkosrendőr, akit ráállítottak? Fogalma sem volt, vállalhatja-e a kockázatot – ugyanakkor az idegen megmentette attól, hogy a folyóba kelljen vetnie magát, vagy éppen eltűnjön ma reggel.

Úgy érezte, tartozik neki.

– Ha ragaszkodsz hozzá – felelte, igyekezvén játékosra fogni a hangját.

Nem volt azonban gyakorlata az effélében, és a mondat inkább magasan, nyikorgósan szakadt ki, mintha pánikolna.

A fiatalember vagy észre sem vette, vagy nem törődött vele. Újra arcon csókolta, és odasúgta neki:

– Ne egyedül menj be. Vigyázz magadra! Később találkozunk.

Elengedte Csilla kezét, és bátorítón mosolygott rá. Bár még mindig vadidegen volt, a lánynak komoly erőfeszítésébe került, hogy távolabb lépjen. Elfordult, végignézett a munkába igyekvőkön, hátha meglátja valamelyik barátját, azonban a legtöbb arc ismeretlen volt. Az ismeretlent nem kockáztathatta meg.

Végre észrevett valakit, akit legalább névről ismert, bár annál alig jobban. Odakiáltott neki.

– Szendrey elvtárs!

HARMADIK FEJEZET
Azriel

1956. október 17.

Kivárta, hogy az ajtó becsukódjon Csilla után. Tudta, csak illúzió, hogy biztonságban van a szerkesztőségben, de egyelőre elfogadta ezt. Amikor végül elfordult az ajtótól, a titkosrendőr ott állt – Azriel tudta, hogy így lesz. Vékony, beesett arcú férfi volt, a szeme kegyetlen. Nem olyan volt, mint Csilla apja, aki azért dolgozott a titkosrendőrségnek, mert az jó munkahely volt. Azriel még a háborúból ismerte a fajtáját. A Nyilaskeresztes Párt, a magyar náci párt tagja. Azért csatlakozott a titkosrendőrséghez, mert élvezte a kegyetlenkedést.

– Jó napot! – köszönt oda Azriel nyugodtan. – Gondolom, most azt akarja, hogy kövessem.

A férfi felmordult, mintha csalódott volna, amiért Azriel nem is ellenkezik. Neki azonban nem volt oka sem félni, sem küszködni. Készségesen követte a férfit az úttesten át, egyenesen a fenevad gyomrába.

{1} Emlékéből fakadjon áldás. (jiddis)

{2} Jelentése katasztrófa, pusztulás. A holokauszt szinonimájaként használják.

{3} Héber eredetű imádság, amelyet zsidó gyászszertartásokban használnak.

{4} Eredeti jelentése nép, nemzet. Tágabb értelemben olyan személyt jelöl, aki nem zsidó.