Bognár Péter

Elmész, visszajössz,
sose halsz meg

– részlet –

© Bognár Péter, 2025

Olyan volt, mint egy ütés. Mint egy hátulról érkező, váratlan ütés. Egy hinta sarka. Előrebucskáztam, és pörögve zuhanni kezdtem a semmiben. Megbuktam. Két mottó. „Ne akarjunk mondani semmit, ne tudjuk, mit akarunk mondani, s ne is tudjuk elmondani, amit el akarnánk mondani.” Beckett. A következő is. „Visszamentem a házba, és leírtam: Éjfél. Az eső veri az ablakot. Nem volt éjfél. Nem esett.”

A kérdés, a feleségem kérdése egyébként nem volt bántó. Még csak támadó jellegű se. Egyébként. Ha van hinta, sarka is van neki, egy pillanatra elbambulsz, másfele nézel, véged. Egyébként.

Egyébként. Így kezdte.

Nem veszekedtünk. Akkor se, később se. Vagy csak ritkán. Mi jóformán soha nem veszekedtünk a feleségemmel, a feleségemmel, akinek korrekt és minden igényt kielégítő feleségül vételét annak idején valamilyen okból elmulasztottam megejteni, a feleségemmel, aki a szó jogi értelmében így tehát soha nem is volt a feleségem, egyébként.

Egyébként.

Egyébként nem is kérdés volt a feleségem kérdése. Kevesebb is, több is annál. Mintha egy tollpihét fújt volna le valamiről. Az életemről. Egy nevetéssel mellékessé tett, amolyan zárójeles megjegyzésféle volt, amire válaszolnom se kellett volna. Elnevettem magam.

Lenka Dél-Szlovákiában született, egy kis faluban, nem Kistárkányban, de közel hozzá, az anyja szlovák, az apja magyar, Irena és Lajos, vagyis mamóka és papóka, Lajossal horgászni szoktunk a Dunán, ő balinra megy, én kapok száraz kenyeret, egy krumpliszsákot, beállok a vízbe, és kishalakat fogok Irenának, amiből ruszlit csinál, a rendszerváltás után költöztek át Verőcére, Lenka ide járt egyetemre, itt doktorált, ha úgy vesszük, a tanárom volt, nem nevetem el magam.

Nem nevetem el magam, ha elnevetném magam, az már válasz lenne, úgy teszek, mintha nem mondott volna semmit. Vagy mintha nem hallottam volna, amit mondott.

Lenka a nevetésemet figyelte, a számat. A szememet. Furcsa volt. Én is a száját figyeltem. A száját, a szemét.

Miközben zuhantam.

Miközben előrebucskáztam, és pörögve zuhantam a semmiben. Tudtam.

Tudtam, hogy már nincs, hogy már nem igaz, amit éveken át biztosnak hittem, de nem volt erőm beismerni a kudarcomat. Beszélni kezdtem.

Hosszan beszéltem.

Tudtam, hogy becsapom magam, és tudtam, hogy becsapom Lenkát, de minél tisztábban láttam, hogy semmi se igaz a mondataimból, annál kevésbé volt erőm abbahagyni.

Abbahagytam. Abbahagytam, fogat mostunk, és profi, összeszokott módon kielégítettük egymást, rég volt olyan jó. Rég volt olyan jó. Visszamegyek a házba, leírom, éjfél, az eső veri az ablakot, nincs éjfél, nem esik. Aztán megvártam, amíg Lenka elalszik, megnéztem Lizit, betakargattam, az ajtaját óvatosan hajtottam be magam mögött, bekapcsoltam a gépemet, és – tönkretettem az életünket. De minek így rohanni?

1

Öt után nem sokkal indultunk el. A tejesflakonok már megszáradtak, a szemem és az orrom viszketett, a torkom kapart. Beraktam egy csomag zsebkendőt is a flakonok mellé. Két litert hozunk naponta.

Amíg előkerestem a pénzt, Lizi felcsatolta Masnira a nyakörvet. Négyéves múlt, nemrég tanulta meg, hogyan kell, büszke rá, hogy egyedül fel tudja adni.

Masni. Masni egy szörnyeteg, egy gyilkos, egy játékos lelkű pszichopata, muszáj neki, hogy kimozogja magát. Hogy ne csak házak között menjünk, kerülünk egyet, és a patak partján néhány éve kialakított sétaút érintésével hozzuk el a tejet Ibolyától.

Az utca végén elengedtük, vakkantott örömében, nekiiramodott, pörögve fölugrott a levegőbe. Sose felejtem el azt a napot. Mert gyönyörű idő volt. Egyetlen felhő se volt az égen, de a nap már nem égetett, mint nyáron.

Végigmentünk a gesztenyesoron, a bicikliseknek kialakított pihenőnél befordultunk az erdősávba, ahol az ösvény kezdődik. Az ösvény, ahol télen júdásfülgombát meg téli fülőkét, tavasztól pedig sárga gévagombát meg pisztricgombát szoktunk szedni Lizivel. Masni megevett egy almacsutkát, aztán egy kenyérvéget, aztán egy döglött madarat, aztán egy vakondot. Előrement, mire odaértünk, már lenyelte. Megkötöttem. Még nem értük el az ösvény végét, amikor észrevettük, hogy a hídnál kéken-pirosan villogó rendőrautók állnak.

Furcsa, hogy a valóságban mennyire másképp fest egy helyszínelés, mint ahogy le szoktam írni. Sokkal hosszabb, sokkal unalmasabb, és sokkal-sokkal megrázóbb.

Megrázóbb, mert tele van banalitással, groteszk, az élet hétköznapiságától elválaszthatatlan megmozdulással, a rendőrök ásítoznak, esznek, vicceket mesélnek egymásnak, nekik ez munka. Formát adnak maguknak, nyelvet, szavakat tűznek a jelenségek mellé, mondatokat alkotnak. De nem akarok szakmázni.

A hídtól odébb, egy rendőrségi szalagból rögtönözött kordon mögött néhány falubeli álldogált. Augusztusban valaki lerakott itt egy kutyatetemet, pár nappal később még egyet találtak, aztán még egyet, nagy volt a felháborodás, nyilván megint kirakott valaki egy dögöt, gondoltam, nyilván ráuntak a túloldalon lakók a dologra, kihívták a rendőrséget, rég meg kellett volna tenniük. Halványan átsuhant rajtam egy érzés, hogy éppenséggel én is léphettem volna, mi persze csak sétálni szoktunk errefelé. Október 13‑a volt, péntek.

Az ösvényről a kordon mögé érkeztünk meg, át kellett bújnunk alatta. A patakon átívelő, talán még az uradalom által építtetett, téglaboltozatú hídtól olyan nyolc-tíz méterre kerítéssel elzárt terület található, itt működik a falu szennyvíztelepe.

A telep, a híd és a patak határolta, gazos terület szabálytalan négyszögében két-három fehér overallos ember ácsorgott. Mint akik unatkoznak. Zsebre dugott kézzel nevetgéltek, halkan beszélgettek, Masni türelmesen várt, megsimogattam a fejét, Lizi kérdezett valamit, leguggoltam hozzá.

Miért villognak az autók?

Azért, hogy ne menjünk oda.

Miért ne menjünk oda?

Hogy nyugodtan tudjanak dolgozni.

Mert? Mit csinálnak?

Nem tudom.

A túloldalon két rendőrautó állt, ezek tetején villogott a fényjelzés, valamivel odébb egy rendőrségi jelzés nélküli, fehér Škoda, azon túl egy kisbusz.

A kisbusz ajtaja nyitva volt, a lépcsőjén egyenruhás nő ült, a telefonját nyomogatta, cigizett, mellette kóla. A busz előtt két férfi beszélgetett. Egy pocakos, aki trikót, farmernadrágot meg sportcipőt viselt, meg egy izmos, alacsony, lapos fülekkel, amilyen a birkózóknak szokott lenni.

A kordon innenső oldalán talán négy-öt falunkbeli ácsorgott, egyiküknél három kis méretű kutya, látásból ismertük már őket, egyszer mondta is, hogy milyen fajtájúak. A három kutya mozdulatlanul ült a nő lábánál, előrefelé figyeltek, de olyan engedelmesen, hogy egy idő után már őket kezdtük nézni. Amikor a nő észrevett minket, elmosolyodott. Köszöntünk egymásnak, mire Masni elindult a kiskutyák felé, akik erre felugráltak, és lelkes izgatottsággal készültek a találkozásra.

Megkérdeztem a nőtől, hogy nem baj‑e ha, odaengedem Masnit. Nem baj. Aztán megkérdeztem, mi történt.

Találtak valakit, mondta a nő. Egy embert.

Egy embert? Hogyhogy? Kit?

A nő mondott egy nevet.

Egy becenevet.

És én szédülni kezdtem.

A holttestet gyerekek találták meg. Le akartak menni a patakhoz. Ledobták a bringákat, az egyiküké rádőlt, mondta a nő. Volt itt egy férfi, amíg megjött a rendőrautó, ő állt kint az út közepén, hogy senki se menjen át a hídon.

Mért ne?

A nő szemében bizonytalanság. Volt egy másik férfi, akiről senki se tudja, ki volt.

És?

Aztán megjött a rendőrség, és lezárta ezzel a szalaggal az utat, mondta a nő, és jajgatni kezdett. Hogy most mi lesz. Hogy most nem tudja, hogy mitévő legyen. Visszaforduljon? Ne forduljon? Hogy szerintem átbújhat‑e a szalag alatt. Mi is az ösvényről jöttünk ki, ha abból az irányból érkezett volna, nem is lenne más választása. Folyamatosan beszélt.

Lizi a kezemet fogta, újra és újra odahúzott magához, hogy megkérdezze, ki fekszik a gazban.

Piros elektromos mopeden egy idős néni érkezett, és általános derültséget keltve megkérdezte, meddig tart a felújítás. A havonta megjelenő, leginkább a polgármesterünk személyes reklámanyagaként funkcionáló faluújságban, a Hírszaruban tényleg volt valami a híddal kapcsolatban, de már nem emlékeztem pontosan, hogy miről volt szó, talán homokcsiszolásos tisztításról. Egy fekete tüsihajú, szőrös, talán Táncos becenevű, kövér férfi elfordult, felemelte a mutatóujját, sündisznószuszogást hallatott, a vállai némán rázkódtak a nevetéstől. Már nemcsak a szemem, az orrom és a torkom viszketett, a fejbőröm és minden egyes pórusom is.

Az egyik fehér overallos visszasétált a kisbuszhoz, kinyitotta az első ajtót, kivett egy táskát, a táskából egy csomag zsebkendőt meg egy flakon vizet, és mindkettőt kirakta az ülésre.

És aztán csak állt, mint aki nem tud dűlőre jutni valami komoly ügyben, és az eget fürkészte, az eget, amely lassan veszíteni kezdett már fényéből, és amelyen, mint ilyentájt mindig, sirályok billegtek útban hazafelé a szeméttelepről, és hol jobbra-balra fordítgatta a fejét, hol bólintott egyet-kettőt, míg aztán hirtelen, mintegy varázsütésre, előre nem hajolt, hogy hatalmasat tüsszentsen, majd gyors egymásutánban még hármat vagy négyet, amire egy ugyanolyan, ugatásszerű tüsszögés felelt a gazból, és a másik fehér overallos is előrehajolt, vagy inkább felbukott, mert annak az első tüsszentésnek az ereje kis híján leterítette, és én csak most vettem észre, hogy a két civil ruhás is fújja az orrát, a rendőrnő meg valamivel odébb diszkréten vizet öntöget a tenyerébe, és az ujja hegyével hosszú műszempillás szemét kenegeti, mert a patakot a szennyvíztisztítótól elválasztó terület egyetlen pompásan virágzó parlagfűmező, amely minden érintésre tengerisünhöz hasonló pollenszemcsék millióit szórja szét a levegőbe, mintha örökkévaló lenne az élet ezen a földön, és véget sose érne, ha egyszer a nyár se hajlandó átadni immár helyét az ősznek, így hát tél se lesz, hogy ki se tavaszodjon többé.

2

Nyolc könyv, tervezgettem annak idején. Nyolc önmagában is érvényes, de mégiscsak egymásra épülő zenei hang, egy skála hangjai. Minden könyv egy lépés. Egy lépéssel messzebb kerülünk a kiindulóponttól, egy lépéssel közelebb kerülünk az alaphang első természetes felhangjához. Ugyanaz a főszereplő, ugyanaz a helyszín, de a főszereplő időközben lassú változáson megy át, míg a kör be nem zárul. Nyolc zenei hang, vagyis egy oktáv. Oktáv.

Az első könyvön, a malacos borítójún három évet dolgoztam. Akkor kezdtem el, amikor Lizi megszületett, és pont hároméves lett, mikor befejeztem. Hajózni kell, élni nem kell. Plutarkhosz szerint ennyit mondott Pompeius, mikor a hajósok a vihar miatt nem mertek elindulni. Vagyis hogy Róma (az emberiség) életfeltételeit mindenáron meg kell őrizni.

Mikor megjött a nyomdából a könyv, már réges-rég a második köteten dolgoztam. Minél kevesebb karácsonyt. Valamikor tavasszal fejeztem be, és rögtön hozzá is kezdtem a harmadikhoz. Végigdolgoztam a nyarat. Jó volt. Kimerült voltam, de haladtam. Végigdolgoztam a szeptembert. Kezdett felállni a szerkezet, kezdtek megmozdulni az alakok, a mondatok. Mikor október 5-én megjött a nyomdából a Minél kevesebb…, még azt hittem, hogy minden rendben van. Hogy minden rendben lesz. Nyolc nappal később, a hídnál állva már nem így gondoltam. Október 13‑a volt, péntek.

A kutyás nő elmondta, hogy ő maga nem látta az ismeretlen férfit, de fél. Odaadtam Lizinek a pórázt, és megkértem, hogy vigye el Masnit a fűig, hátha pisilni akar. A nő csak mondta, mondta.

Hogy annak a szerencsétlennek hiányzik a fél feje. Hogy annak a szerencsétlennek hátra van kötve a keze, és össze van roncsolva a koponyája. Hogy azt a szerencsétlent nem egyszerűen meggyilkolták, hanem megkínozták, és aztán a lehető legbrutálisabb módon kivégezték. Hogy annak a szerencsétlennek minden csontja össze van törve. Hogy a gyerekek először azt hitték rá, hogy egy kutya.

A tudatom józan fele próbált visszarángatni a felszínre, de elnyelt a sötétség. Mintha egy uránbányába szálltam volna alá éppen. Vitt le a lift, sötét volt, egyre melegebb. Rettenetes meleg volt már, azt hittem, felrobbanok.

Lopva megfogtam a csuklómat, és megpróbáltam megmérni a pulzusomat. Lélegezz! Ahogy számoltam a másodperceket, tisztán éreztem a tárna falából áradó hőt, hogy minden méter millió és millió tonnával növeli a rám nehezedő nyomást. Aztán már csak arra koncentráltam, hogy el ne ájuljak. Hogy el ne ájuljak, hogy meg ne fulladjak, hogy meg ne haljak.

Amikor meg tudtam mozdulni, kézen fogtam Lizit, Masni pórázát egészen rövidre vettem, és szó nélkül elkezdtem hazafelé vonszolni őket.

Ne szorítsd annyira, mondta Lizi, mikor elértünk a sarokig. És én elengedtem a kezét.

Elengedtem.

Ezt a bekezdést most így hagyom. Talán majd máskor.

Nem engedtem el. Sose engedtem el a kezét. Sose fogom elengedni.

Mire visszaértünk, többé-kevésbé összeszedtem magam. Ittam egy pohár vizet, elmondtam Lenkának, hogy mi történt, aztán a vászonszatyorral együtt beraktam a tejesflakonokat a táskámba, kihoztam a biciklit a kisházból, és elindultam egyedül.

Kegyeleti előadó. Ezt a kifejezést istenverte anti-detektív-, anti-bűn-, anti-nemtudommilyen-regénysorozatom előmunkálatai során jegyzeteltem ki, amikor anyaggyűjtés közben – kriminalisztikai szakmunkák és egyéb dokumentumok mellett – véletlenül a rendőrség és a hullaszállítást végző cég között létrejött szerződést is áttanulmányoztam.

A szerződés értelmében a cég minden halottszállító autóval három embert kell hogy kiküldjön a helyszínre, két szállítót és egy kegyeleti előadót. Hogy ez utóbbi mit takarhat, azon, emlékszem, sokat gondolkoztam annak idején, talán még telefonáltam is egyet-kettőt, de mikor se a kegyeleti joggal foglalkozó szövegekben, se a rendőrség, se pedig a szállítást végző Budapesti Közművek honlapján nem találtam a kegyeleti előadóra vonatkozó információt, elengedtem a kérdést. A rendőrség kijön, ott van a levágott kézfejű hulla a csomagtartóban, meg a purhabbal asztalhoz ragasztott másik hulla a saját konyhájában, a rendőrség helyszínel, pont. Már mentem is tovább a történettel. Most, hogy a híd felé gurultam, egyszerre eszembe jutott a kifejezés.

Az úttesten álldogálók félrehúzódtak, utat adtak a furgonnak. Lassan mozogtak, mintha valami sűrű anyag fogná körül őket, méz vagy gyanta. Vagy mintha álom ereszkedett volna rájuk, és fokozatosan ébrednének tudatára azoknak az összefüggéseknek, amelyek körülveszik őket, és amelyeknek ők maguk is a részei.

Néhányan már nem voltak ott azok közül, akik fél órája még a szalag mögül figyelték a rendőrség munkáját, de több új néző is akadt.

A nap fénye sűrű volt, tömör, szinte látni véltem a levegőben a tengeri sünhöz hasonló pollenszemcsék súlytalanul lebegő milliárdjait, a fákon poros, elhasznált levelek. Sose lesz vége a nyárnak.

A rendőrnő, akit korábban a furgon lépcsőjén láttam cigarettázni, előrejött, és leoldozta a szalagot az egyik csenevész kőrisfa törzséről, átengedte a furgont, aztán visszacsomózta a szalagot. Letámasztottam a biciklit.

A furgon átgurult a hídon, túlment a rendőrautókon meg a helyszínelők fehér kisbuszán, fékezett, majd óvatosan visszatolatott addig, ahol a holttestet sejtettük. A bűnügyi technikusok időközben levonultak a helyszínről, sőt már a fehér kezeslábast is levették. A furgonból három férfi szállt ki.

A két szállító farmernadrágban, fekete bőrcipőben és fekete ingben volt, a kormány mögül előkászálódó harmadik, egy hozzájuk képest feltűnően sovány, alacsony emberke fehér trikót viselt, a farmernadrághoz sötét sportcipőt vett fel. A kegyeleti előadóm. Csak ő lehetett. Mihelyt kiszállt a furgonból, rágyújtott, és amíg a másik kettő kinyitotta a rakteret, és kivette a hordágyat meg a zsákot, odament valami űrlappal a rendőrnőhöz.

Hogy eszembe jutott‑e akkor Antal barátom? Nem tudom megmondani. Talán föltűnt, hogy nincs ott a polgárőrség vadonatúj autója, és hogy csak Vados meg Tonka fontoskodik a sarkon, de ha feltűnt is, az biztos, hogy nem sokat töprengtem rajta, vajon hol lehet Tóni, vajon miért nincs itt.

Az egyik szállító kihúzta a hordágyat a furgonból, a másik zsebkendőt vett elő és hatalmasat tüsszentett, előbb egyet, aztán még hármat vagy négyet. Mikor odaértek a holttest mellé, megálltak, letették a hordágyat, majd széthajtogatták és kicipzárazták a zsákot. Az, aki az előbb tüsszentett, abbahagyta a munkát, megint készenlétbe helyezte a zsebkendőjét, és félig tátott, harapásba merevedett szájjal, felráncolt orral hunyorgott.

Antal barátom, Tokodi Antal alapította Tordason a polgárőr-egyesületet. Mindig is nagyra tartottam. Azt hiszem, a makacs következetességet szerettem benne a legjobban. Nagyra tartottam, és azt hittem, ismerem őt. Nem is tudom.

Ha valaki építőanyagot rendelt, és a sódert vagy a homokot a ház elé boríttatta le, Antal barátom fél órán belül ott termett, és figyelmeztette az illetőt, hogy egyrészt a közterületet senki se használhatja magáncélra, másrészt elmondta, hogy nem tudja garantálni az anyag biztonságát. Ha a kupac másnapra se tűnt el, megint szólt, egészen addig, míg el nem érte a célját. Az illegálisan épített vízköpőket, sufnikat, kukatárolókat vagy kocsibeállók fölé emelt féltetőket lefotózta, a fényképet kinyomtatta, és egy csinos kis bontási felszólítás társaságában bedobta az illető postaládájába, ha az árok gondozatlan volt, fényképet készített a tényállásról, a fényképet kinyomtatta, és egy csinos kis közterület-rendezési felszólítás kíséretében bedobta az illető postaládájába, ha az illegálisan épített vízköpő, sufni, kukatároló vagy kocsibeálló fölé emelt féltető maradt, ha az árok állapota továbbra se változott, újabb felszólítást küldött. Türelmes volt, szívósan kitartó. Ha a rendőrségnek ki kellett szállnia valamiért a faluba, azonnal intézkedni kezdett. Utcákat zárt le, szalagkordonokat feszített ki, az egyesület két Renault-ját keresztbe állíttatta az úton, egyszer megkérdeztem, hogy mi értelme ennek. Csodálkozva nézett rám. Különben hogy tudná garantálni a rendőrség biztonságát, és hogy tudná megakadályozni, hogy valaki robbanóanyaggal megrakott teherautót vezessen a szerv járművei és munkatársai közé? Ilyen volt a barátom, és én szerettem, és azt hittem, ismerem őt. Tévedtem. A halottszállító hátrahajtotta a fejét, orrcimpái kitágultak, harapásba merevedett szája vonaglani kezdett, igen, nem, igen, nem. Nem. A férfi visszaegyenesedett, eltette a zsebkendőt, és megcsóválta a fejét… … …

Tartalom

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36
Epilógus

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Hradeczky Moni
Borító Gerhes Gábor
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 555 8

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL