SISSEL-JO GAZAN

A fecske röpte

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sissel-Jo Gazan: Svalens Graf, Gyldendal, 2013

Copyright © Sissel-Jo Gazan & Gyldendal, 2013

First published by Gyldendal, Denmark

Published by arrangement with Nordin Agency ApS, Denmark

A könyv megjelenését a Danish Arts Foundation támogatta.

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2024
Minden jog fenntartva!

Hungarian translation © Sulyok Viktória, 2024

Fordította Sulyok Viktória

Borítóterv Somogyi Péter

Szerkesztő V. Detre Zsuzsa

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-008-9

Az elektronikus verziót készítette
az eKönyv Magyarország Kft. • www.ekonyv.hu

A fordító és a szerkesztő megjegyzése:

Mivel a magyar olvasók döntő többsége számára ismeretlen dán nevek kiejtése az esetek többségében eltér az írásképtől, a folyamatos és zavartalan olvasás biztosítása érdekében a nevek toldalékolása az írásképnek és a magyar kiejtésnek megfelelően történt.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka
megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

TARTALOM

ELSŐ FEJEZET

ELSŐ FEJEZET

2010. március tizennyolcadikán csütörtökön a humlebæki Skovvejen még sötétbe burkolózott. Søren Marhauge csoportvezető kiemelt főnyomozó arra ébredt, hogy Anna, a barátnője mond neki valamit. Anna az ágyuk szélén ült teljesen felöltözve, táskáját féloldalasan a vállára vetette, rövid, sötét haja nedvesen meredezett, mintha nem sokkal korábban lépett volna ki a zuhany alól.

– Mi van? – nyögte Søren félálomban.

Az előző este az ágyban olvastak, de aztán Anna lekapcsolta a saját oldalán lévő lámpát. Søren már azt hitte, elaludt, amikor a nő kinyitotta a szemét, és megjegyezte, hogy zavarja a fény. Søren tüntetőn lekattintotta a lámpáját, de a kialakult rossz hangulaton már nem tudott segíteni. Képtelen volt elaludni a dühtől, és Anna némasága egyértelműen jelezte, hogy ő is ébren van.

– Muszáj volt beszólnod? – fortyant fel, mire Anna válogatott sértéseket vágott a fejéhez.

A férfi igazából nem is figyelt rá. Egy idő után lerántotta róla a takarót, megragadta Anna csuklóját, és a nyelvével izgatni kezdte a lába közét. Gyakran végződtek így a veszekedéseik.

Utána szinte rögtön álomba merült. Hogy az ördög vinné el! Soha nem tudták kiélvezni a nyugodt perceket.

– Nem tudtam aludni – felelte Anna. – Elviszed Lilyt oviba? Két héten belül le kell adnunk a pályázatot az új támogatásokra, és ezzel van tele a fejem. Bemegyek az egyetemre, hogy megírjam. Nem gond? Elbicajozok az állomásra, és onnan vonattal megyek. Aztán elmész érte, és megeteted meg lefekteted? Tudom, hogy most nekem kéne, de örülnék, ha későig bent tudnék maradni dolgozni Anders T.-vel, ha úgy jön ki a lépés. Jó lenne haladni a pályázattal. Oké?

– Hát ez elég sok infó volt így egyszerre – morogta Søren, és felhúzta a takarót a homlokáig. – De elviszem Lilyt oviba. Meg el is hozom. És megetetem. Meg minden.

– Köszi. – Anna futólag megölelte a takarót. – Este találkozunk. Későn.

Pár másodperc múlva becsapódott mögötte az ajtó.

A folyosó túloldalán Anna lánya, Lily aludt édesdeden. Szobája berendezését a természet inspirálta. A falakat állatképek borították, a kislány zsákmányai plexidobozokban díszelegtek a polcokon. Hét színpompás tojás, négy madártoll, harminckét barna toboz, itt-ott kiszáradt moha, halmokba rendezett falevelek, egy megviselt állatbőr, valamint három apró rágcsáló csontváza, amelyeket Lily olyan nagy becsben tartott, hogy vattát tett alájuk. Az édesanyjához hasonlóan ő is biológusnak készült.

Søren teljesen odavolt az ötéves kislányért, aki az esti felolvasások alatt lelkesen piszkálta puha kezecskéjével a férfi füle fölött rövidre borotvált hajat. Másik kezével a gyerekeknek szóló lexikonok képeit bökdöste, és arról magyarázott, hogyan lehet megkülönböztetni egymástól a sirályokat.

Lily és Søren egy éve laktak együtt, és boldogságuk egét egyetlen felhő sem homályosította el. Søren harminc méterről kiszúrta a kislány overallját bármilyen nyüzsgő overalltengerben, amikor érte ment az óvodába. A gyerekek a lába körül zsibongtak, amint kinyitotta a kerítéskaput, és lehajolt a kislányért, hogy felvegye. Lily teljes erejéből szorította, és úgy lehelte azt, hogy „én Sørenem”, mint akit viharos óceán magasra csapó hullámai közül mentettek meg.

Sørennek nevezte Sørent, elvégre nem vérségi kötelék fűzte őket össze, és amúgy is volt apja. Egy elég idióta apja.

– Féltékeny vagy – állapította meg Anna, valahányszor Thomas, Lily biológiai apja beállított hozzájuk a kislányért. Søren egy idő után már nem is próbálta tagadni.

Thomas a stockholmi Karolinska Egyetemi Kórházban dolgozott orvosként, és olyan kedélyesen jónapotozott, amikor magával vitte Lilyt, mintha vizitre érkezett volna. Søren elképzelni sem tudta, hogy Anna mit látott ebben a pasiban. Ismerte rövid kapcsolatuk történetét, és tudta, hogy Thomas valamivel Lily első karácsonya után fogta magát, és a családját faképnél hagyva lelépett Svédországba, de arról fogalma sem volt, hogy pontosan mi történt. Anna csupán annyit közölt vele, hogy Thomas meggondolta magát. Rájött, hogy a családosdi mégsem neki való.

Amikor Søren és Anna összejött, Thomas sokáig feléjük sem szagolt, ami Sørennek tökéletesen megfelelt. A bellahøji kapitányságon dolgozó kollégái közül sokan mozaikcsaládban éltek, ami nem ment mindig könnyen. Sem gyakorlati szempontból, amikor például a nyaralásukat tervezgették, sem érzelmileg. Milyen szabályokat kell követni, és ki dirigál? Ha pedig további gyerekekkel bővült a família, az egyenlet még bonyolultabbá vált. Søren igazából szerencsésnek tartotta magát. Amikor megismerkedett Annával, Lily éppen betöltötte a hármat, és már több mint két éve nem találkozott az apjával, így egyszerű volt megnyerni a szívét. Azonban alighogy összeköltöztek Søren humlebæki házában, felbukkant Thomas. Még mindig Stockholmban lakott, időközben megnősült, és született egy gyereke, de háromhavonta elautózott Koppenhágába, hogy Lilyvel tölthessen egy szombatot.

Egy nagyon hosszú szombatot.

Amikor leparkolt a ház előtt, Søren kiment elé, és üresen udvarias szavakat váltott vele, miközben Anna felöltöztette Lilyt. A kislány hangos „szia, apa”-val rohant el Søren mellett. Bár Thomas soha nem került fel a rajzaira, Søren mégis mindig nagyot nyelt, amint a gyerek, hátán SpongyaBob Kockanadrágos táskával, jobb kezében rongyos állatkáját, Bloppent lóbálva, rá ügyet sem vetve az igazi apukája karjába vetette magát. Soha nem nézte az összeölelkező Thomast és Lilyt, pillantását inkább a kert hátuljában magasodó ágas-bogas bükkfákra szegezte, amelyek mögött az erdő kezdődött, mégis megingathatatlan bizonyossággal tudta, hogy Thomas diadalittas tekintettel méregeti.

Nem sokkal korábban Søren még Dánia történelmének legfiatalabb kiemelt főnyomozója volt, de aztán előléptették, és ezzel Dánia történelmének legfrusztráltabb csoportvezető kiemelt főnyomozójává vált. Még mindig a koppenhágai rendőrség hármas számú kapitányságán dolgozott Bellahøjban az életvédelmi osztályon, azzal a különbséggel, hogy váll-lapján újabb csillag díszelgett, irodája megnövekedett, és jóval több papírmunkát kellett végeznie, amivel mostanra, az előléptetése után fél évvel torkig lett. Az első hónapokban vadul kepesztett, hogy megbirkózzon a rázúduló feladatokkal, de egy idő után belátta, erre esélye sincs, és visszavett a tempóból. Talán kicsit túlságosan is. Még mindig sokat időzött az irodájában, a szükségesnél több órát töltött bent azokon a napokon, amikor Anna ment el Lilyért az óvodába, de nem a feladataira koncentrált. Annára gondolt, kibámult az ablakon, Lily fényképére meredt az íróasztalán, aztán a kislány rajzára, amely a falon lógott. Rákeresett a neten a hamis sündisznó vagdaltra, és elhatározta, hogy mostantól csak az állatvilág által inspirált ételeket fog készíteni, amikor egyedül vacsorázik Lilyvel. Hamis nyulat és hamis sündisznót, madártejet és méhkas sütit. A belső jelentések, betartandó költségvetések, állásinterjúk és bértárgyalások teljesen hidegen hagyták. Az volt a legrosszabb, hogy a kezdet kezdetétől attól tartott, hogy pont ez lesz. Hogy a munkája rutinná válik. De Henrik Tejsner, akire nemcsak kollégaként, hanem barátként is tekintett, meggyőzte, hogy az előléptetés nagyobb szabadsággal jár, neki pedig Lily miatt rugalmasabb időbeosztásra volt szüksége.

Hát azt leshette!

Az előléptetés megszámlálhatatlan apró-cseprő problémát hozott. Karácsony előtt például hat héten keresztül kihallgatásokat kellett folytatnia, hogy igazságot tegyen két munkatársa között, mert az egyik azzal vádolta a másikat, hogy egy bulin rasszista kijelentéseket tett a mosdóban, és mire végre lezárta az ügyet, megbízták egy közlemény megszövegezésével, amely arra volt hivatott, hogy tisztázza a vezetőség irányelveit a munkaidő alatti magánmobiltelefon-használatot illetően.

Majdnem felrobbant az idegtől. És ha mindez nem lett volna elég, eltűnt nyolcvan gramm lefoglalt kokain a pincében lévő bűnjelraktárból, ami miatt teljes három hetet kellett a belső biztonsági intézkedések átvilágításával töltenie, méghozzá az Országos Rendőr-főkapitányság egy felettébb morcos hivatalnokának a felügyelete alatt. De hát a kokszot bárki lenyúlhatta, a takarítók, egy külsős, még akár a rendőrfőnök is, honnan tudhatná? Ő csak annyit tudott, hogy már nagyon vágyott egy bűnügyre, amelynek végre felfejtheti a szemeit.

És egyébként korábban is gyanította, hogy Henrik azért magasztalta annyira a csoportvezető kiemelt főnyomozói pozíciót, hogy megkaparinthassa Søren megüresedett állását. Igaza is lett. Három héttel az előléptetése után kinevezték a helyére a barátját.

Søren a sajtó által egyetemi gyilkosságokként emlegetett ügy felderítése alatt ismerkedett meg Annával. Először a nő szakdolgozati konzulense halt meg bizarr módon a Biológiai Intézetben, majd pár nappal később a legjobb barátját, Johannest tették el láb alól. Søren fülig belezúgott Annába, és nem érdekelte, hogy ez mennyire nem professzionális. Az érzései azonban nem találtak viszonzásra. Miután kihallgattak minden érintettet, elkészült a jelentése, és meghozták az ítéletet, e-mailt küldött a nőnek, és óvatosan az iránt érdeklődött, meghívhatja-e vacsorázni. Kurta, hárombetűs választ kapott.

Nem.

Elhűlve meredt a képernyőre, és arra gondolt, hogy Annának igazán kivételes tehetsége van a barátságtalansághoz. Mégsem bírta kiverni a fejéből. Három héttel később, Henrik jóindulatú tanácsai ellenére, hogy felejtse el azt az undok nőszemélyt, úgy döntött, megostromolja.

Minden elképzelhető és elképzelhetetlen ürügyet bevetett, hogy felkereshesse. Beugrott hozzá a Zoológiai Múzeumba, ahol Anna sok időt töltött a doktorija miatt, és ebéddel kínálta. Már ettem, morogta a nő elutasítóan, de Søren lelkesen rágott, és a kutatásával kapcsolatos kérdésekkel bombázta. Egy héten át minden áldott nap moziba hívta, és a hét „nem” sem szegte kedvét. A Falkoner Allén lévő Kvicklyben kezdett bevásárolni, és valahányszor találkozott Annával és Lilyvel, elbődült:

– Hát nem furcsa, hogy mindig összefutunk?

Ragaszkodott hozzá, hogy hazafuvarozhassa őket, de továbbra sem járt sikerrel. Anna ridegsége nem enyhült, mire Søren rákapcsolt. Amikor egy héten belül már negyedszer akadtak össze a Kvicklyben, és Søren meg sem próbálta leplezni, hogy régóta leskelődik egy konzervekkel teli polc mögül, Anna lemondóan csóválta a fejét:

– Azt lehetne hinni, hogy másodállásban itt dolgozol – sóhajtotta, és beleegyezett, hogy egyszer moziba megy vele. Felemelte a kezét, és felmutatta az egyik ujját.

Három mozival később csókolóztak először a Sankt Hans Torv egyik sarkán, és a következő hétvégén lefeküdtek egymással. Sørennel madarat lehetett volna fogatni. Ilyen szexben még soha nem volt része. Anna rávetette magát, és miután elélvezett, zihálva elgördült tőle, és nem akart összebújni vele. Søren beérte azzal, hogy félrehajított tárgyként fekhet mellette, mert az aktus minden vadsága és idegensége ellenére mégis intimebb volt, mint a Kvickly polcai mögüli leskelődés. De pár héttel később vágyni kezdett arra, hogy a nő kinyíljon és közelebb engedje magához.

Ez hirtelen meg is történt. Egy éjszaka Anna nem húzódott el tőle. Søren pisszenni sem mert, nehogy megtörje a varázst, és rájött, hogy a nő a szívét hallgatja. Anna zsinórban öt éjszaka fülelt a szívverésére, majd egyszer csak felemelte a kezét, és a férfi mellkasára tette.

– Most mi ez? – kérdezte halkan. – Viccelsz, vagy komolyan gondolod? Mert nem bírom ki… megint azt a boldogtalanságot.

Søren szélesen elmosolyodott a sötétben.

– Anna – felelte. – Teljesen odavagyok érted.

Azóta valamivel több mint két év telt el. Anna megvette a humlebæki ház felét, mindketten végrendeletet írtak, és Søren megtette Annát a nyugdíjbiztosítása haszonélvezőjének. Az életük láttán mindenki így szólt volna:

– Na, végül mégis megcsípted a csajt, mi, Søren Marhauge?

Søren ebben nem volt annyira biztos.

Annát teljesen lekötötte a kutatómunkája, és amikor csak tudott, rohant az egyetemre. Amikor a kutatásáról kérdezték, ragyogó szemmel mesélt. A gerincesek biomechanikája olyan hatással volt rá, amilyenről Søren nem is álmodhatott. Anna otthon gyakran rajzolt Lilyvel a padlón, miközben a háttérben egy hangoskönyv szólt, vagy letelepedett a kanapéra egy könyvvel, vagy süteményt sütött. Testben ott volt, mégsem volt jelen, legalábbis Søren számára nem. A férfi néha kétségbe vonta, hogy valóban szereti.

Alig bírta elviselni a gondolatot.

Lily még nagyon kicsi. Ha Anna lelép vele, a kislány elfelejti Sørent, de Søren soha nem tudná elfelejteni Lilyt. És mi lesz, ha Anna összejön valaki mással? Mondjuk Anders T.-vel. Ő is a doktoriját írta, harminchoz közeledett, és olyan dühítően gondtalan képet tudott vágni, mint aki éppen leteszi a szörfdeszkáját a dűnék között. Közben persze azért a fontos kutatása is foglalkoztatja, majd lyukas pólóban továbbszökell az Annapurnára. Søren elképzelni sem tudott volna a szörfözésnél nevetségesebb sportot egy dán számára.

Akkor sem kerekedett jobb kedve, amikor Anna közölte vele, hogy Anders T. gyakran jár Ausztráliában.

Sørent kezdetben lenyűgözte, hogy Anna mennyire bele tud feledkezni a teendőibe. Teljesen belemerült a könyvbe, amit éppen olvasott, és ha nagy ritkán főzött valamit, nem sajnálta rá sem az időt, sem a fáradtságot, francia recepteket kerített, és hosszú órákig tüsténkedett a konyhában, aztán mégis kihajította az ételt, ha nem pontosan úgy sikerült, ahogyan elképzelte. Mindent teljes erőbedobással csinált. Søren ráismert benne saját magára, arra, aki korábban volt, amikor még élt-halt a munkájáért, és a magánélete és a kapcsolata a volt barátnőjével, Vibével csupán kényelmes háttér volt, és nem a létezése középpontja.

Kezdte belátni, hogy Anna létezésének egyáltalán nem ő a középpontja. Az ő gondolatai viszont már nem kizárólag akörül forogtak, hogy rendőrként dolgozik, és a csoportvezető kiemelt főnyomozóságig vitte. Anna és Lily jobban érdekelték, és ez dühítette.

Annával sokat veszekedtek. Nagyon sokat. Túlságosan sokat. Akkor nem, amikor Lily hallótávolságon belül volt, de tapintani lehetett köztük a feszültséget, és bármikor robbanás következhetett be. Egyszer a konyhában tettek-vettek, miközben Lily a nappaliban tévézett. Anna ingerülten dúlt-fúlt, mert már későre járt. Søren még soha nem ütött meg nőt. Valójában még nem is veszekedett igazán nővel, de Anna viselkedése annyira kihozta a sodrából, hogy végighúzott egy láthatatlan gyufát egy elképzelt gyufásdobozon, és a tajtékzó nő felé pöckölte. Azon sem csodálkozott volna, ha lángra lobban, de a tűzijáték elmaradt, Anna csupán villámló szemmel méregette. Søren a legszívesebben jól beolvasott volna neki, de inkább megragadta, megpördítette, és magához húzta.

– Higgadj már le! Minek ennyire berágni? – kérdezte halkan, nehogy Lily meghallja.

Anna válasz helyett kigombolta a nadrágját, mire Søren is lehúzta a sliccét, és mélyen beléhatolt, az egész alig pár másodpercig tartott, és nem lehettek hangosabbak a gyerekműsornál, ezért Søren csak belül ordított. Utána egyikük sem szólt egy szót sem. Megbékélve igazították meg a ruhájukat.

A viharfelhők nem oszlottak el teljesen, de a hangulat rövid időre megenyhült. Anna bort töltött, Søren tarkóját cirógatta, és a lányát szólította. Lily babakocsit tolva bukkant fel, és hozta a szőrös lepkehernyóját, Ibet is, aki egy lekvárosüvegben lakott. Közölte, hogy éhes. A vacsorán Ib is részt vett, Lily a tányérja mellé tette az üvegét. Søren érezte Anna szagát az ujján, amikor a szájához emelte a villáját, és értetlenkedve rágott.

Senkivel nem beszélt Annáról. Mondjuk az exéről, Vibéről sem beszélt senkivel, még akkor sem, amikor a kapcsolatuk zátonyra futott, és szétköltöztek. Henrik állandóan faggatta. Ő maga húsz éve vette feleségül Jeanettét, és a házasságuk ugyan válságba került, amikor Henrik félrelépett, de sikerült rendbe hozniuk, és Sørennek azóta azt kellett hallgatnia, milyen iszonyú szexi, hogy Jeanette újabban teljesen simára gyantáztatja a punciját, és kitalálta, hogy megcsináltatja a cicijét. Ez utóbbit Henrik suttogva, elégedetten kuncogva újságolta. Tavaly bejelentette, hogy „nem hiszed el, de felkoppintottam az asszonyt”, pedig már volt két kamasz lányuk, akiktől néha a falra mászott.

– Miért nem beszélünk többet a libák hülyeségeiről? – kérdezgette Henrik cinkos mosollyal. Mivel Søren Jeanette szinte minden hülyeségét ismerte, a kérdés valójában arra vonatkozott, hogy Søren miért nem mesél soha Annáról és a kapcsolatukról.

– Anna olyan, mint egy óceán – próbálta elmagyarázni egy nap, amikor az előző esti veszekedés a szokásosnál is jobban megviselte. Henrik hosszas hallgatás után reagált.

– Mint egy óceán? Ez meg mi a szart jelent?

Henrik Tigriskeként szokott hivatkozni Annára, és Søren tudta, hogy ha megpróbálná kifejteni, mire gondol, Henrik széttárná a karját, és felnyögne:

– Jaj, az idióta ribancok!

De Anna nem volt idióta ribanc. A rendkívüli körülmény kifejezés sokkal inkább illett rá.

Amikor Søren nézte, amint Thomas és Lily kéz a kézben távolodnak a kerti ösvényen, mindig pontosan tudta, Thomas miért hagyta faképnél a barátnőjét és a lányát. Ahhoz, hogy az ember együtt tudjon élni Annával, oroszlánszívre volt szükség, és Thomas felszínes könnyedsége nem viselte el Anna állandó szurkálódásait.

– Felesleges emésztened magad, szívem. – Anna hátulról átkarolta Sørent.

– Én vagyok az apja – morogta Søren.

– Az apaság nem azt jelenti, hogy kitől van a hímivarsejt – felelte Anna. – A következő tizennyolc év sokkal fontosabb. Persze, hogy te vagy az apja.

A kapcsolatuk kezdetén Søren csak egy feltételt szabott. Nem gond, ha Anna nem akarja elkötelezni magát, és alhatnak együtt, amikor Anna szülei tudnak vigyázni Lilyre, de ha Søren úgy tölti náluk az éjszakát, hogy a kislány is otthon van, akkor más szabályok lépnek érvénybe. Lilyhez fenntartások nélkül akart kapcsolódni. Azt akarta, hogy megengedhesse magának, hogy nagyon szeresse, és hogy Lily is merje szeretni őt. Ez azt is magában foglalta, hogy ha Anna és ő egy napon szétmennek, attól még nem veszíti el Lilyt.

Pár hónappal később Anna és Lily Sørenhez költöztek Humlebækbe. Søren bekerítette a kis tavat a kert hátuljában, ahol az erdő kezdődött, lakatot tett a fészerre, amelyben fűrészlapokat és gyalukat tartott, és dzsungelmintás tapétával burkolta be a falakat Lily leendő szobájában. Lecsavarozta az ajtóról a Marhauge feliratot, és új névtáblát erősített fel helyette.

– Nor & Marhauge – olvasta Anna elégedetten. – Úgy hangzik, mint egy ütés valami küzdősportban. Hatásos.

Március tizennyolcadikán délelőtt Søren a kapitányságon ült az irodájában, és türelmetlenül várta, hogy végre hírt kapjon az Igazságügyi Orvostani Intézetből. Az igazságügyi orvosszakértő, Bøje Knudsen hétfőre ígérte a jelentését, és közben csütörtök lett. Søren már megszokta, hogy Bøjét nehéz elcsípni, mert a halottkém még mobiltelefont sem volt hajlandó beszerezni, de az e-mailjeit általában gyorsan megválaszolta, most viszont hallgatott, mint a sült hal, és ezen igazából csodálkozni sem lehetett. Koppenhága Kødbyen nevű részében több brutális nemi erőszak történt, és ez szinte teljesen lekötötte a rendőrség erőforrásait. Az áldozatok fiatal egyetemisták voltak, az egyikük ráadásul az igazságügyi miniszter keresztlánya, így az ügyet nem csupán a sajtó követte élénk figyelemmel, hanem politikusok is. Amikor az egyik áldozat a hétvégén belehalt a sérüléseibe, kitört a káosz. A Station City a bellahøji kapitányság segítségét kérte, amelyet természetesen meg is kapott. Egyszóval nem volt idő unatkozni. Sørennek ezenkívül még egy kilencvenkét éves asszonnyal is foglalkoznia kellett, akit egy betörés alatt tompa tárggyal bántalmaztak, aminek következtében a kórházba szállítás után meghalt. Az ékszereire utazó tolvajokat elkapták, így az ügyet már régen le kellett volna zárni. Az asszony családja naponta telefonált, hogy el szeretnék temetni a rokonukat, és Søren nem igazán tudta, mit mondjon nekik. Hogy Bøje túl elfoglalt ahhoz, hogy aláírjon egy papírt, és így a családnak végre kiadhassák a holttestet? Nagyon nem vallott Bøjéra, hogy ennyire félvállról vegye az átlagpolgárok dolgait. Megvetette a sznobériát. Ez volt az egyik oka annak, hogy az előző évben úgy döntött, alálépteti magát, ahogyan emlegetni szokta azt, hogy felmondta az intézetvezetői állását, és visszatért a mezei halottkémek közé.

– Szikével akarok dolgozni – felelte Søren kérdésére –, itt, ahol egyik hulla sem jobb a másiknál. Tudod, vissza az alapokhoz.

Søren irigységet érzett, de most nagyon úgy látta, hogy halottkém ide vagy oda, Bøjének még mindig rengeteg a teendője. Eldöntötte, hogy ha Bøje nem hívja hamarosan, beugrik hozzá.

Az sem javított a hangulatán, hogy a reggeli eligazításon Henrik kapkodva, egymásnak ellentmondó utasításokat adva osztotta ki a napi feladatokat. Henrik rettentően stresszelt, és egyértelműen nem csupán amiatt, hogy a Station City kölcsönvette jó pár emberét. Homlokán izzadság gyöngyözött, ingerült horkantásokat hallatott, és ahelyett, hogy nyugalmat árasztott volna, összezavarta a nyomozókat. Pedig amúgy jó rendőr volt. Zseniális áttörésekre nem lehetett számítani tőle, de megbízhatóan húzta az igát, és a habitusa főleg akkor jött kapóra, amikor határozott fellépésre volt szükség. Nem válogatta meg a szavait, és feszült helyzetekben sem lehetett kihozni a sodrából, de vezetőként egyáltalán nem vált be.

Az egyetemi gyilkosságok felderítése után Søren és Henrik barátsága mintha megerősödött volna. Søren úgy érezte, Henrik megkomolyodott, és jobban lehet bízni benne, de aztán elpárolgott az iránta érzett tisztelete, nem utolsósorban azért, mert egy perc nyugta sem volt tőle. Søren annak idején a nyomozási módszere, a „szemek felfejtése” miatt lett országosan ismert. A magánhasználatú szóképet véletlenül felhasználta egy interjúban a Politiken napilapban, ami után a fogalom önálló életre kelt. Elmagyarázta az újságírónak, hogy mindegyik átláthatatlan ügyében abból indul ki, ami épp a szeme előtt van, és elkezdi kibogozni a szálakat, amelyeket addig fejteget, míg vissza nem ér a kezdetekhez, és akkor általában már tudja, ki a gyilkos. Azóta többször találkozott a fogalommal a sajtóban. A rendőrtiszti főiskola hallgatóinak tanították a módszert, és erre természetesen büszke volt, de a kollégái ugratását nem úszta meg. Nem sokkal korábban például két keresztbe tett Jumbo kötőtűt erősítettek az irodája ajtajára. Az ilyesmi alapvetően nem zavarta, de Henrik úgy vélte, az ártalmatlan viccek miatt joga van az állandó piszkálódásra.

– Ideje búcsút venni a horgolótűktől és egyéb meghaladott nyomozási módszerektől – szónokolt aznap reggel. – Kössétek fel a gatyátokat, fiúk és lányok!

Szerencsére senki sem nevetett.

A munkaidőn kívül nem viselkedett ilyen pimaszul. Hat hónappal korábban, amikor előléptették, folyton hívogatta Sørent egy nemi erőszak miatt, amelyet a Nordvest negyedben követtek el. A Henrik fiatalabb lányával egyidős áldozat olyan súlyos sérüléseket szerzett, hogy kómába esett. A tettes hagyott maga után DNS-t a helyszínen, de az adatbázisban nem találták meg, és egyéb nyomok hiányában a nyomozás zsákutcába jutott. Henriknek az előléptetése után rögtön nehéz ügy került az asztalára, és a sajtó túlbuzgó érdeklődése csak rontott a helyzeten. Naponta többször hívta Sørent, hogy tanácsot kérjen tőle. Az áldozat nem sokkal később meghalt, és az újságok szétszedték a rendőrséget.

– Néha ez van – vigasztalta Søren Henriket. – Te megtettél mindent, amit tudtál. Ne törődj a szenzációéhes firkászokkal! Nemsokára úgyis találnak majd mást.

Søren úgy gondolta, hogy sikerült megnyugtatnia Henriket, de tévedett. A telefonban elhadart „Szia, Henrik vagyok” bemutatkozáson gyakran nevettek Annával. Henrik olyasmik iránt érdeklődött, hogy Søren mit csinált volna a helyében, és mit gondol erről vagy arról, és tényleg nem temeti maga alá a papírmunka? Nevetséges, hogy mennyi jelentést kell megírni.

– Igazán figyelmeztethettél volna, hogy mennyi stressz vár rám. Te könnyen beszélsz, hogy kapjam össze magam. Neked ott van a nyugis főnöki állásod.

Hétfő este is telefonált.

– Most mit csináljak? – dühöngött. A Station City kölcsön akarta venni négy emberét a tizenkettőből. – Azok az amatőrök egész nap elvannak, mint a befőtt, mégis felkerülnek az Ekstra Bladet címlapjára, én meg itt verem a számítógép billentyűzetét – morogta. – Mintha nem nyomozó lennék, hanem titkárnő.

– Ilyen ez, Henrik. Van, hogy hetekig nem zúdul túl sok munka a nyakunkba, aztán meg a város összes bűnözője egyszerre aktivizálja magát, nekünk pedig fogat mosni is alig van időnk. Ezt el kell fogadnod.

– Négy napja nem alszom! – méltatlankodott Henrik. – Amikor végre ágyba kerülök, zúg a fejem.

Másnap már teljesen más arcát mutatta, és reggel valami ocsmánysággal fogadta Sørent.

A bellahøji kapitányság hátsó folyosóin, ahol az életvédelmi osztály volt, csend honolt. Miközben Søren Bøje hívására várt, kördiagram segítségével lerajzolta a családi életét. Heti háromszor ment Lilyért az óvodába legkésőbb délután négyre, hogy Anna sokáig bent maradhasson az intézetben, és szombatonként ő vigyázott a gyerekre, mert Anna bebiciklizett pár órára az egyetemre, és mindig ott is maradt este hétig. Ez összesen tizenkilenc és fél órát jelentett hetente. Ehhez hozzászámolta azt az órát, amit reggelente Lilyvel töltött, és így huszonnégy és fél órát kapott, de ehhez még hozzájött az az idő, amikor Anna korábban ment be dolgozni, vagy rácsörgött, hogy később ér haza. Søren megpróbálta kiszámolni, mennyit van együtt Annával. Ritkán feküdtek le éjfél előtt, és miután levonta azt az időt, amit Lily lefektetésével, a mosással és a vacsora utáni elpakolással töltött, akkor napi három és fél órát kapott, de ebből még lejöttek azok az órák, amikor ugyan mindketten otthon voltak, de a saját dolgaikkal foglalkoztak, szóval az Annával eltöltött nettó idő heti tizenkét és fél órára jött ki. Søren rámeredt az eredményre. Hol van Anna a maradék időben? Természetesen az egyetemen, hogy a doktoriján dolgozzon, amelynek témája a szárazföldi mozgás és biomechanika az emlősöknél és a dinoszauruszoknál. Ezt Søren gondolkodás nélkül rá tudta vágni arra a kérdésre, hogy mivel foglalkozik a barátnője. De hol van Anna egészen pontosan, amikor az egyetemen tartózkodik? Bent a saját fejében, a kutatásába temetkezve, teljesen belefeledkezve, a külvilág számára elérhetetlenül, szenvedélyesen elérhetetlenül. A kigyúrt, széles vállú Anders T. mellett, akinek az egyik bicepszén természetesen a zsebfilozofikus carpe diem tetoválás díszelgett.

Søren hajába közben egyre több ősz szál vegyült, és rakódtak rá a kilók. Ha nem szedi magát össze záros határidőn belül, akkor Jørgensen, a főnöke bekéreti az irodájába, és magyarázatot követel tőle. Mégis mit csinálsz, Søren? Søren maga elé képzelte a helyzetet. Akkor legalább közölhetné vele, hogy semmi kedve a mostani pozíciójához. Lejjebb akarok kerülni a ranglétrán. Megint zsaru akarok lenni.

Amikor Bøje végre felhívta, nem egész öt percbe telt megszereznie az idős asszony családjának az engedélyt. Vihetik a holttestet. Bøje hajszoltnak tűnt, és mielőtt Søren panaszkodhatott volna a lassú ügymenet miatt, letette. A telefon megint azonnal megcsörrent. Henrik volt a vonal túlsó végén.

– Beleesett a mobilod a vécébe? Már nyolcszor hívtalak. Többet nem vagyok hajlandó ezzel a barommal dolgozni – sziszegte.

Søren osztotta be egymás mellé az embereket, és aznap egy idősebb kollégával, Per Molstruppal küldte Henriket dolgozni, egy kicsit azért, hogy borsot törjön Henrik orra alá, mert Molstrup nem tartozott a legélesebb kések közé. Molstrup most felkuncogott a háttérben.

– Savanyított hagymát zabált. – Molstrup hangosabban vihogott.

– Akarsz mást is mondani? Elég sok dolgom van.

– Persze – felelte Henrik. – Aszondja, hogy elég sok dolga van – jelentette Molstrupnak gúnyosan suttogóra fogott hangon.

Søren már majdnem letette.

– A Biológiai Intézet előtt vagyunk, és… – folytatta Henrik.

– Mit kerestek ott? – nyögte Søren. Nemcsak a gyomra, hanem minden más szerve is összeszorult. – Történt valami Annával? – Majdnem kiesett a kezéből a kagyló.

– Annával? Nem, dehogy. Higgadj le! Asszed, hogy ha történt volna valami a Tigriskével, akkor azt úgy mondom el neked, hogy ez a barom itt van mellettem?

Søren kifújta a levegőt.

– Akkor mi van?

– Kaptunk egy hívást. Az egyik irodában lóg egy prof a plafonról a… – Henrik a következő szavakat egy papírfecniről olvasta. – Az Immunológiai Tanszéken a Biológiai Intézetben. Négyes lépcsőház. Az meg hol a francba’ van? Te tudod? Annáék előtt vagyunk, az egyes lépcsőháznál. Eltévedtünk. És hiába mondod, hogy keressem meg a mentőt, mert itt van az orrunk előtt. Ők sem tudják, hova kell menni. Szólnál Annának, hogy ugorjon le, és segítsen egy kicsit? Nem ez lenne az első alkalom.

Søren gyorsan üzenetet küldött Annának. Nézz ki az ablakon!, írta.

– Beavatnál még pár részletbe? – kérdezte Henriktől.

– Nem tudok túl sok mindent. A titkárnő, valami Merethe Hermansen hívta a 112-t. Az egyik hallgató találta meg a pasast egy kampón… Na, jön is a Tigriske. Mindig megjelenik, ha valaki beadja a kulcsot. Majd csörgök. – Mielőtt Søren bármit mondhatott volna, Henrik már le is tette.

Søren ingerülten pattant fel. Henrik, az alárendeltje, azért hívta fel, hogy útbaigazítást kérjen tőle.

Az eligazítóban még maradt egy kis sütemény reggelről, de Søren lelki szemei előtt felvillant Anders T. izmos karja, és elment az étvágya. A kávéskannában kihűlt a kávé, mégis töltött magának egy csészével. Véletlenül két púpos teáskanál sót tett bele, alaposan megkeverte, aztán az egészet kiköpte a földre a tábla előtt. A francba! Az irodájába menet megállt a vécénél, és köpött még párat az egyik mosdóba.

Henrik azért vette rá, hogy elfogadja az előléptetést, hogy megkaparinthassa Søren korábbi állását. Ez van, ezzel már nem lehet mit kezdeni. Azt viszont nem tűri, hogy Henrik azzal hívja fel, hogy eltévedt, aztán meg rácsapja a kagylót, mihelyt meglátja Annát. Mostanra már biztosan alaposan szemügyre vette a nő hátsó felét, és megeresztett jó pár kétértelmű célzást is. Teljesen elment az esze. Mi a fene folyik itt?

Søren megpróbált a papírmunkára koncentrálni. Két órával később frusztráltan feladta, és odaállt az ablakhoz. Végül felkapta a kabátját, lement a kocsijáért a garázsba, és a Tagensvej felé indult, hogy személyesen nézzen körül az egyetemen. Elege van abból, hogy kiröhögik, abból meg aztán főleg, hogy Henrik gúnyolódik rajta.

Søren szülei autóbalesetben vesztették életüket Søren ötéves korában. Sokáig azt hitte, hogy a nagyszüleinél nyaralt, amikor a baleset történt. Ezt mondták neki. Csak az egyetemi gyilkosságok ügyében folytatott nyomozás alatt jött rá, hogy ez nem így volt. Hogy ő is a kocsiban ült, amikor az apja nem vett észre egy stoptáblát, és belehajtott egy teherautóba, ő meg több mint egy órát töltött a halott szülei mellett, mire a Falck kiszabadította.

– Ja, mindenkinek van egy csomó eltemetett szar a puttonyában – jegyezte meg Anna egy nap, amikor a múltról beszélgettek.

A mondat szíven ütötte Sørent. Mert hát mi értelme is van annak, hogy kiderült az igazság? Nem lenne jobb, ha továbbra is boldog tudatlanságban élne, és fogalma sem lenne arról, hogy milyen traumatikus körülmények között veszítette el a szüleit? Más most, hogy tisztában van néhány vérfagyasztó részlettel? Hiszen így sem tudja visszahozni őket. És könnyebben viselte a gyászt, mielőtt az új információ feltépte a sebeit. Jó annak, aki képes elnyomni bizonyos emlékeit, felelte, főleg azért, hogy provokálja Annát, aki legnagyobb meglepetésére igazat adott neki.

– Bármilyen illogikusnak is tűnik – kezdte elgondolkozva – a mai társadalmunkban, ahol mindenki terápiába jár, hogy rendet rakjon az elméjében, muszáj, hogy hasson valamilyen biológiai szelekciós nyomás az elfojtás képességére, mert különben már régen eltűnt volna. De azért mégis azt hiszem, hogy általában jobb, ha az ember rendet rak a puttonyában.

Az egyetemi gyilkosságok idején Anna családjában is súlyos titkok kerültek napvilágra, de úgy tűnt, sikerült feldolgoznia őket. Rendszeresen találkozott a szüleivel kellemes hangulatban, kiapadhatatlan energiával vetette magát a kutatásba, és éjszakánként úgy aludt, mint a bunda, még akkor is, amikor Søren álmatlanul forgolódott mellette.

Søren nagyszülei, akik a szülei halála után nevelték, már szintén meghaltak, így nem tudta tőlük megkérdezni, miért nem árulták el neki, valójában hogyan történt a baleset. A titkolózásuknak semmi értelmét sem látta, mert a nagyszülei egyébként intelligens, őszinte emberek voltak. Miután rájött, hogy ő is ott volt az összetört autóban, pár hónapig ímmel-ámmal nyomozott az ügyben. Botcsinálta detektívként rázogatta a nagyszüleitől örökölt könyveket, hátha az egyikből kiesik egy levél, amely mindent megmagyaráz. Átkutatta a nagyszülei házát Vangedében a Snerlevejen, mielőtt bérbe adta volna, és mivel rendőrként hozzáfért a népesség-nyilvántartás adatbázisaihoz, utánanézett a Marhauge családnak, de semmit sem talált. Végül úgy döntött, hogy neki is sikerült feldolgoznia a történteket.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Anna.

– Igen. Százszázalékosan.

Három perc alatt ért oda a kapitányságról a Biológiai Intézethez, mert bekapcsolta a szirénát, így kitért előle a forgalom. Fel akarta hívni Henrik figyelmét arra, hogy a rendőrségi munkát a szigorú szabályoknak megfelelően kell végezni. Az intézet előtt jó páran lesték kíváncsian a mentőt és Henrik feltűnő járőrautóját. Egyiküktől útbaigazítást kért, és azt a választ kapta, hogy az épületben menjen fel a harmadikra, ott menjen át a gyaloghídon, aztán sétáljon le a másodikra, nyisson be az első ajtón bal kéz felől, de nehogy azon, amelyik a Zoológiai Múzeumba vezet, hanem a vele szemben lévőn, és Kristian Storm irodája a folyosó végén lesz. Köszönetet mondott, de magában cifrán káromkodott. Nagyon úgy tűnt, hogy az intézet labirintusszerű járatai ellenére a hírek itt gyorsabban terjednek, mint egy fodrászszalonban.

Felrohant a lépcsőn, és testében új bizonyosságot érzett. Csoportvezető kiemelt főnyomozóság ide vagy oda, elege van abból, hogy egész nap az irodában ücsörög.

Az Immunológiai Tanszéken azonnal észrevette a rendőrség piros-fehér kordonszalagját. Gyors léptekkel haladt a helyiség felé, amelyről nem volt nehéz kitalálni, hogy az elhunyt professzor irodája lehet. Hol vannak a kollégái? Egy nyitott ajtó mögött egy férfi ült egy íróasztalnál. Søren odabiccentett neki, és leolvasta az ajtaján lévő névtáblát. Thor Albert Knudsen. A férfi mellett fiatal lányok és fiúk gubbasztottak. Mindannyian lesújtottnak tűntek.

A lezárt irodához érve Søren tisztes távolságban állt meg az ajtótól, hiszen civilben volt, így nem léphetett be csak úgy a helyszínre. Meglepődve látta, hogy mindössze ketten tartózkodnak bent. Lars Hviid helyszínelő védőruhát viselt, és kezében kamerát tartott. Henrik az ajtónak háttal állt, volt rajta lábzsák és szájmaszk, de a kötelező egyszer használatos védőoverallt nem vette fel.

– Persze azt fogjuk írni, hogy „gyanús haláleset” – közölte a helyszínelővel –, de ha engem kérdezel, kurvára nem gyanús itt semmi sem. Egyetértesz?

Lars Hviid bólintott. Nem sokkal korábban került a bellahøji kapitányságra, és Søren már a felvételi elbeszélgetéskor megállapította, hogy úgy néz ki, mint akinek még az anyukája törli ki a hátsó felét, pedig az igazolványa szerint 1983-ban született. Áhítattal meredt Henrikre, aki önelégülten sütkérezett a csodálatában.

– Ja, ha engem kérdezel, akkor egyértelműen öngyilkosság történt – folytatta Henrik. – És mi oszlatja el a kétség utolsó foszlányait, kis Hviid? A búcsúlevél.

Henrik kivett egy zacskót egy dobozból, amelybe különböző tárgyakat tettek, hogy majd megvizsgálják őket, és fontoskodva lóbálta. Hviid észrevette Sørent, tekintete megrebbent.

– És mi van a számítógéppel? – kérdezte Henrik. – Ugyan már, kis Hviid, tudod te azt… Hé! – Henrik követte Hviid pillantását, és ő is észrevette Sørent.

– Helló, Søren! – nyögte. – Mi a fenét keresel itt?

– Miért nem vagy beöltözve? – kérdezte Søren. – És hol a holttest?

– Háromnegyed órája elvitték az igügyre. De mit keresel itt?

– Háromnegyed órája? – ismételte meg Søren. – Mégis hogy a francba végeztetek addigra a helyszíneléssel? A halottszemle megvolt?

– Szerinted? – kérdezte Henrik ingerülten. – Asszed, amatőrök vagyunk?

– Igen – felelte Søren kurtán.

Jørgensen még aznap behívta Sørent az irodájába. Henrik már ott volt, és csak úgy füstölgött. Miután elmentek a Biológiai Intézetből, négyszer hívta Sørent, aki végül kikapcsolta a telefonját.

– Először az ügyről akarok hallani. Csak röviden! – Jørgensen Henrik felé biccentett.

Henrik megköszörülte a torkát. A rövid összefoglalás képessége elengedhetetlen egy rendőr számára, és Sørenről azt beszélték, hogy a tömör összegzés verhetetlen bajnoka. Amikor Henriket előléptették, felöntött a garatra, és hőbörögve kijelentette, hogy minden képességet illetően maga mögé fogja utasítani Sørent, és a legnagyobb vereséget a rövid összefoglalás terén méri rá. Søren most édesen elmosolyodott, és Henrik megint megköszörülte a torkát.

– Az elhunyt férfi a hatvanas éveiben járt. Megerősítést nyert, hogy Kristian Stormról van szó, aki az immunológia professzora volt, és 1982 óta dolgozott a Koppenhágai Egyetemen. A plafonon lévő lámpahorogról lógva találtak rá. Az íróasztalán búcsúlevelet hagyott, amelyben bevallja, hogy tudományos visszaélést követett el, és bocsánatot kér. A padlón összetört keretben egy fényképet találtunk, amely Stormot és két pártfogoltját ábrázolja. Lars Hviid helyszínelő úgy becsülte, hogy Kristian Storm tizennégy-tizenöt órája lehet halott, szóval tegnap, azaz március tizenhetedike szerda este 19.30 és 20.30 között exitálhatott, de ezt majd Bøje Knudsen tudja megerősíteni, miután megvizsgálta a holttestet. Storm kollégái előzetes kihallgatása alapján a következő kép rajzolódott ki róla: szakmai szempontból nemzetközi hírnévnek és hírhedtségnek örvendett a vitatott nézetei miatt, az egyetemen pedig kedvelték az elkötelezettsége miatt, és mert mindig barátságosan viselkedett a hallgatóival. De érdekes beszélgetést folytattam Thor Albert Knudsen tanársegéddel. Sok éven át dolgozott együtt Stormmal, és tőle tudom, hogy Stormot nem sokkal korábban tudományos visszaéléssel vádolták meg, és az ügyét jelenleg vizsgálja a… ööö… – Henrik lenézett a kezében tartott papírra. – Úgy hívják a szervezetet, hogy Tudományos Visszaélésekkel Foglalkozó Bizottságok, de amúgy UVVU[1]-nak rövidítik a nevüket. Olyan kutatási eredményekkel kapcsolatban merült fel gyanú, amiket Storm és az egyik szakdolgozója publikált tavaly szeptemberben. A feljelentést név nélkül tették meg. – Megint lenézett a papírjára. – Thor Albert Knudsen azt vallotta, hogy az ügy nagyon megviselte Stormot, és amennyiben elítélték volna, az hatalmas vereség lett volna számára. Szóval kívülről talán úgy tűnhetett, hogy sikeres, népszerű és köztiszteletben álló kutató meg minden, de a karrierje valójában felettébb ingatag lábakon állt. A talált búcsúlevél megerősíti mindezt. Storm azt fejtegeti benne, hogy cserbenhagyta a kollégáit, és reméli, hogy a hallgatói meg tudnak neki bocsátani. Knudsen arról is beszámolt, hogy Storm apja öngyilkosságot követett el a nyolcvanas években, szóval családilag nem áll tőle messze az ilyesmi. És amúgy Steen már visszajelzett Storm számítógépével kapcsolatban. Általában beletelik pár napba, míg átnézi a merevlemezt, de ez most üres volt. Storm szerda este 20.02-kor mindent letörölt róla. Ha őszinte akarok lenni, nem hiszem, hogy az ügy túl bonyolult lenne. Öngyilkosságot követett el, és kész.

– Beszéltél a hallgatóival? – kérdezte Søren. – És a műszaki és adminisztratív személyzettel?

– Ugye tudod, hogy nem csak te jártál a rendőrtisztire? – válaszolta Henrik. – Igen, beszéltem azokkal, akiket fontosnak tartottam, de úgy vélem, hogy bizonyos határokon túl felesleges az erőforrásainkat pazarolni egy olyan ügyre, ami világos, mint a vakablak.

– Szép munka volt, Tejsner – szólalt meg Jørgensen elégedetten. – És igazad van. Az erőforrásainkat oda kell csoportosítanunk, ahol valóban szükség van rájuk. Ezen a téren nem állunk túl jól. Hány napra tartasz igényt?

– Legfeljebb háromra. Beszélnem kell Trine Rønn-nel. Ő találta meg Stormot, és annyira kikészült, hogy orvosi segítségre volt szüksége. Holnap felhívom. Aztán ha Bøje végre ránéz a hullára, megírom a jelentést, és ennyi. Legkésőbb kedd reggelre megvagyok.

– Legyen hétfő reggel – döntött Jørgensen. – Két nap elég kell hogy legyen, hacsak közben nem merül fel valami, de akkor majd bejössz hozzám, oké?

Henrik bólintott, Søren pedig magában fortyogott. Ezek ketten mikor lettek ilyen jóban?

– Jól van. – Jørgensen a szemüvege felett méregette a beosztottjait. – Akkor most beszéljünk a belső konfliktusunkról. Mi a probléma?

– Pár órával azután, hogy megérkeztünk a helyszínre, Søren csak úgy berontott – válaszolta Henrik gyorsan. – De miért? Nem volt semmi gond. Mindent dokumentáltunk és bezacskóztunk, megvan a búcsúlevél, és a holttestet elküldtük az igügyre. Søren a felettesem, és joga van megnézni bármelyik helyszínt, de az nagyon nem tetszik, ha a kollégáim előtt rendre utasítanak. És gondoljatok bele, mi lett volna, ha mondjuk úgy fél évvel ezelőtt megzavarom a kézimunkáját. El tudjátok képzelni? – Henrik rácsapott a combjára.

Jørgensen lassan bólintott.

– Mit mondasz? – fordult Søren felé.

– Felmondok.

– Mi? – hördült fel egyszerre Jørgensen és Henrik.

– Ne már! Dehogy mondasz fel! – tiltakozott Henrik.

– De. Felmondok – ismételte meg Søren. – Elegem van az irodai munkából. Elegem van abból, hogy annyi emberért vagyok felelős. Elegem van abból, hogy állandóan jelentéseket kell körmölnöm, és hogy másoknak állítok össze érdekes feladatokat. Hiba volt csak úgy beállítanom a helyszínre. Elnézést. – Søren keményen Henrik szemébe nézett. – De ez is csak azt mutatja, hogy a dolgok nagyon nincsenek rendben. Rendőr vagyok, nem pedig… irodai patkány, aki térképeket guglizgat neked.

– Jaj, Søren, hát ez…

Henrik széttárta a karját, de Søren már ki is nyitotta az ajtót, és búcsúzóul biccentett egyet. A folyosóról hallotta, hogy Jørgensen próbálja menteni a helyzetet.

– Nyugi, Tejsner, hagyd, majd lehiggad!

Søren elnyomta magában a hirtelen támadt vágyat, hogy visszaforduljon, és elküldje a főnökét a francba.

Két órával később aláírta a felmondását, összeszedte a személyes holmiját, megtöltött egy dobozt mindenféle papírral, átmásolta a befejezetlen jelentéseit egy pendrive-ra, amelyet a jelvényével együtt betett Jørgensen rekeszébe. A két kókadozó növényét a titkárnője, Linda asztalára helyezte, és leadta a fegyverszobában a szolgálati fegyverét. Az órájára pillantott. Tizenöt perccel múlt három, szóval indulhat is Lilyért az óvodába.

A szabadban megtorpant. A tavasz addig jéghideg volt, de most mintha a két számjegyű fokokig emelkedett volna a hőmérő higanyszála, és a nap is előbújt a felhők mögül.

A Lepkehernyó Óvoda felé tartva már előre örült a pillanatnak, amikor Lily majd észreveszi, mindent elhajít, és a nyakába ugrik. Elképzelte, hogy orrát ezernyi csodálatos, koszos szabadtéri szag csapja meg, arcán érzi a kislány leheletét. A gyerek a szokásostól eltérően nem kint játszott, így Søren bement az épületbe. Az óvónő szemében értetlenség villant. Lily belázasodott, és Anna kettőkor hazavitte. Sørent is hívták, mert a feljegyzéseik szerint ma neki kellett volna eljönni a gyerekért, de nem vette fel a telefont.

Søren a kocsija felé tartva elővette a telefonját. A francba, teljesen kiment a fejéből, hogy Henrik miatt kikapcsolta. Volt hat nem fogadott hívása, és jött egy sms Annától.

Elképzelni sem tudom, hol vagy, de el kell menni Lilyért, mert beteg. Ha negyedórán belül nem hívsz, akkor elhozom én. De ha tudsz, csörögj, oké? Mondtam, hogy be kéne fejezni a pályázatot…

Az üzenet alapján nem tűnt dühösnek, de Søren biztosra vette, hogy ingerült.

Otthon Lily kifutott hozzá az előszobába. Nem keltett beteg benyomást, bár kicsit meleg volt, és az arcát, felsőtestét és karját halványpiros kiütések borították.

– Rózsahimlős vagyok, és fertőzök – újságolta büszkén.

Søren letérdelt, nekidörgölte az orrát a kiütéseinek, és kijelentette, hogy ő is szeretne ilyen szép pöttyöket.

– Nem mehetek oviba, amíg teljesen el nem tűnnek – közölte vele Lily elégedetten.

Anna laptoppal az ölében dolgozott a nappaliban a kanapén. Lily filmet nézett.

– Bocs – szabadkozott Søren, és homlokon csókolta a barátnőjét. – Kikapcsoltam a telefonomat.

– Semmi gond, csak nem tudtam, mi van, mert reggel megbeszéltük, hogy te mész Lilyért. De mindegy. Rózsahimlős. Rosszabbkor nem is jöhetett volna, mert muszáj befejeznünk a pályázatot Anders T.-vel. – Anna habozott. – És hát segítenem kellett Henriknek, hogy odataláljon az Immunológiára. Storm tényleg öngyilkos lett?

Søren leült a kanapé szélére, mire Lily azonnal az ölébe kuporodott, és fészkelődni kezdett. Sørennek esze ágában sem volt a kislány előtt faggatni Annát Stormról.

– Figyelj csak, Lily! – ravaszkodott. – Ib egész nap annyira hiányzott.

– Dehogy hiányzott – nevetett a gyerek.

– De, tényleg. Nem hozod ide? Szívesen megölelném.

– Jaj, a hernyókat nem lehet megölelni, mert kilapulnak – felelte Lily, de leugrott Søren öléből, és a szobájába futott.

Amikor hallótávolságon kívülre került, nyugodtan beszélhettek. Anna ismerte Stormot.

– Többször volt nálunk vendégoktató. Inspiráló órákat tartott, és kicsit celeb volt, már ha lehet ezt a szót egy tudóssal kapcsolatban használni. Rengeteget publikált, és volt egy csomó… hát… elhivatott tanítványa. Azt hiszem, nyugodtan nevezhetem őket így. Thor Albert Knudsen is közéjük tartozott. Knudsen amúgy a Koppenhágai Egyetem valaha volt legfiatalabb tanársegédje. Tizennyolc évesen kezdett biológiát tanulni, két évvel később már segített Stormnak, és aztán természetesen nála írt szakdolgozatot, és nála doktorizott, és aztán kinevezték tanársegédnek. Stormról köztudott, hogy kiváló kutatók kerülnek ki a szárnyai alól, de amúgy csak a saját kutatása érdekelte. Kicsit fanatikus volt, főleg az afrikai munkáját illetően. Csak olyan hallgatókat volt hajlandó témavezetni, akikkel közös volt az érdeklődési területük. Amúgy pont olvastam róla egy hosszabb cikket a Weekendavisenben. Asszem, a múlt hétvégén hozták le. Kidobtad az újságokat?

Søren felállt, hogy átnézze a kályha melletti kosárban lévő lapokat.

– Benne volt egy nyugat-afrikai oltásos kutatási projektben. Állandóan utazott. Hova is? Valami Guineába. – Anna lenézett a laptopjára. – Ja, Bissau-Guineába. A kutatást Belem egészségügyi projektnek, angolul Belem Health Projectnek hívják. Arról a városrészről nevezték el, ahol a kutatóállomás van. Storm összebalhézott a fél világgal, mert azt állította, hogy a WHO által ajánlott oltások között vannak problémásak is. Vádaskodott, hogy egy csomó gyerek meghalt miattuk. Kicsit olyan volt, mint azok a világmegváltók, akik azt hiszik, hogy majd ők megmentik Afrikát. Megvan az újság?

Søren megrázta a fejét, Anna pedig tovább beszélt.

– Ma visszajött az egész… A Helland halálakor történt dolgok. Amúgy ismerem is a csajt, aki megtalálta Stormot. Trine Rønn-nek hívják, szárazföldi ökológiára jártunk együtt. Gondolom, teljesen kikészült. Ma mindenki Storm haláláról beszélt. Anders T.-vel nem is tudtunk a pályázatra koncentrálni. Egy csomóan bejöttek hozzánk, és be nem állt a szájuk, aztán meg hívtak az oviból, én meg hiába csörgettelek.

Ebben a pillanatban megjelent Lily. Az arcán könnyek csorogtak.

– Ib eltűnt – szipogta. – Fogalmam sincs, hogyan, mert a tető a helyén van, de nem találom.

Søren felé nyújtotta az üveget. A férfi megpróbálta kivenni a rikítóan zöld hernyót az almalevelek között, majd enyhén megrázta az üveget.

– Nem tűnt el, kicsim – magyarázta a gyereknek. – Itt van. Bebábozódott.

– Bebálozódott?

– Nem. Bebábozódott. Édesanyád majd elmagyarázza.

Søren felültette Lilyt Anna mellé a kanapéra, és kifelé indult, hogy felakassza a kabátját az előszobában. Az ajtóban visszafordult.

– Amúgy nem kell aggódnod amiatt, hogy ki vigyáz Lilyre, amíg meggyógyul. Nyugodtan menj be az egyetemre! Majd én vigyázok rá.

Anna szemében kérdőjelek táncoltak, majd, amikor Søren közölte vele, hogy felmondott, a kérdőjelek felkiáltójeleknek adták át a helyüket.

Miután Søren lefektette Lilyt, végignézett a nappaliban szanaszét hányódó játékokon, folyóiratokon, lexikonokon és ruhákon. Semmi kedve sem volt összepakolni, inkább lezuttyant a kanapéra. Anna korábban felhívta Anders T.-t, és visszament az egyetemre.

– Csak pár órát leszek bent – biztosította Sørent, mielőtt magára hagyta volna. – Tizenegy előtt visszajövök.

A laptopját a kanapén hagyta, és amikor Søren odébb akarta rakni, hogy kényelmesebben elférjen, a gép képernyője kivilágosodott. A böngészőben több oldal nyitva volt. Anna fertőző betegségekről olvasott Kristian Storm oldalán, a www.belem.org-on.

Søren is olvasni kezdett.

Minél jobban ki van téve az ember a fertőzésnek, annál betegebb lesz. Ez az oka annak, hogy a fertőzési nyomás sokkal erősebb az alacsony jövedelmű országokban, mint az iparosodott országokban, mert az alacsony jövedelmű országokban sokan, főleg gyerekek alszanak kis helyen, egymás közvetlen közelében.

Érdekes, gondolta Søren. Mindig azt hitte, hogy egy bacilus pont annyira betegíti meg az embert, mint tízezer. Hirtelen megértette, miért oltanak be egész embercsoportokat. Gyakran hallotta a nyájimmunitás kifejezést, de eddig nem igazán értette, mit jelent, most viszont leesett neki. Ha a népesség egész csoportjait beoltják, hogy immunitást érjenek el, akkor annak a gyümölcsét a be nem oltott személyek is élvezik, mert egyre kevesebb embertől tudnak megfertőződni, és így hosszú távon el fog tűnni a betegség. Hát ez zseniális!

Talált egy cikket, amely már kiirtott betegségek újbóli kitöréséről szólt. Ilyesmi gyakran fordul elő nyugati városokban, olvasta, ha a szülők a saját szakállukra úgy döntenek, hogy nem oltatják be a gyerekeiket. Søren korábban soha nem gondolkozott el azon, hogy az apró tűszúrásokkal az ember nem csupán saját magával, hanem másokkal szemben is hatalmas felelősséget vállal.

Anna rákeresett az „elfelejtett MMR oltás” kifejezésre is, de csak használhatatlan találatokat kapott, valamint felment a Serum Intézet weboldalára is, hogy utánanézzen a rózsahimlőnek.

A rózsahimlőt a rubeola vírus okozza, tudta meg Søren. Az MMR oltásprogram bevezetése után a betegséget szinte teljesen sikerült kiirtani Dániában.

Nocsak. Akkor Lily hol szedhette össze?

Anna képeket is keresett „rózsahimlő és kiütés” keresőszavakkal. Søren összevetette Lily állapotát azzal, amennyire a helyzet el tud fajulni, és arra jutott, hogy a kislány csak kicsit beteg. Új tudása alapján arra következtetett, hogy csupán rövid ideig volt kitéve a vírusnak. Talán azért, mert az óvodájában gyakran kivitték őket a szabad levegőre? Amikor Lily a Lepkehernyóba kezdett járni, Søren azt olvasta a honlapjukon, hogy azok a gyerekek, akik sokat rohangásznak a négy falon kívül, kevésbé betegednek meg. Most már értette, ez miért van. Ha valaki a nap legnagyobb részében faágakon csimpaszkodik, akkor kevesebb bacilust cserél a társaival.

Hirtelen rátört a vágy, hogy belenézzen Anna levelezésébe, és gyorsan lecsapta a laptop fedelét.

Ebben a pillanatban megcsörrent a telefonja. A kijelzőn Henrik neve jelent meg, és Søren már-már hagyta, hogy bekapcsoljon a hangpostája, végül mégis felvette.

– Mi a franc ütött beléd? – támadt rá Henrik. – Nem gondoltad komolyan, ugye? De most tényleg, nem lehetsz ennyire…

– Ennél komolyabban nem is gondolhattam volna. Beadtam a felmondásomat – felelte Søren.

– Ja, tudom. Az egész Bella tudja. De nem csinálod végig, igaz?

– De.

– Állatira szeretem az állásomat, Søren. És Jeanette is szereti.

– Nem akarom lenyúlni az állásodat, Henrik, szóval megnyugodhatsz. És Jørgensennek amúgy is meggyűlne a baja a szakszervezettel, mert már jó ideje aláírtam az új szerződésemet, pont úgy, ahogyan te is, és ezt nem lehet csak úgy visszacsinálni.

– Ja, meg mi van akkor, ha Henrik Tejsner tényleg megérdemli a mostani pozícióját – sziszegte Henrik gúnyosan.

– Jó rendőr vagy, Henrik – felelte Søren higgadtan. – De meglepően rossz főnök. És most vezetned kellene a beosztottjaidat.

Nem pedig arra használnod őket, hogy sütkérezhess a csodálatukban. Ezt már nem mondta ki hangosan. Nem kapott választ a vonal másik feléről. Már majdnem elköszönt, amikor Henrik megszólalt.

– Beszéltem Trine Rønn-nel. Tudod, ő találta meg Stormot. Nem hiszi el, hogy kinyírta magát, hiába van búcsúlevél meg indíték. Éktelen hisztit csapott, és azt ismételgette, hogy ki kell vizsgálnunk az ügyet, és utána kell mennünk minden nyomnak, meg ellenőriznünk minden részletet. Tiszta dráma volt.

– Személyesen beszéltél vele? – kérdezte Søren.

– Nem. Felhívtam bentről. Tudod, erőforráshiánnyal küszködünk. Jørgensen is mindig ezen lovagol. – Henrik felröhögött. – De szerinted nincs igazam? Tiszta dráma azt hajtogatni, hogy a pasas nem maga kötötte fel magát. Vagy nem?

– De – válaszolta Søren rövid gondolkodás után. – De én azért felkeresném személyesen. Megpróbálnék képet alkotni arról, hogy ki volt Kristian Storm mind emberként, mind kutatóként. Annától tudom, hogy megoszlottak róla a vélemények. Egyrészt sorban álltak a hallgatók, hogy szakdolgozhassanak és doktorizhassanak nála, és a tanítványai közül sokan istenítették, másrészt állítólag túlságosan nyomult a saját kutatásával, és a kollégái sem itthon, sem külföldön nem lelkesedtek érte egyöntetűen. Ha engem kérdezel, én vetnék egy vagy akár két pillantást erre az ellentmondásra, és talán az apja öngyilkosságának is utánanéznék. Ne sajnáld rá az időt! Egy vagy két napot megér. Ha semmi sem merül fel, akkor én is öngyilkosságként zárnám le.

Henrik egyetértően hümmögött.

– Jó volt beszélgetni kicsit – jelentette ki. – Nemsokára hívlak megint, oké? És azért gondold meg még egyszer! Az embert ki lehet venni a rendőrségből, de a rendőrséget nem lehet kivenni az emberből, vagy hogy is kell mondani… Jørgensen legalább tíz új ősz hajszálat köszönhet neked.

– Ez van – állapította meg Søren. – És akad pár dolog, amin el szeretnék gondolkozni.

– Minden oké veled meg a Tigriskével?

– Igen. Minden oké.

– Ja, amúgy akartam még valamit mondani… Van még egy öngyilkosság. Ma reggel Vangedében…

Lily jelent meg az ajtóban. Álomittasan pislogott, és látszott, hogy bepisilt. Søren elfelejtette ráadni az éjszakai pelenkát.

– Mennem kell. Lily felébredt, és…

– Ja, jól van, menj csak szoptatni! – gúnyolódott Henrik.

Idióta.

Amikor Søren másnap reggel felébredt, Lily mellette szuszogott a franciaágyban. Annát sehol sem látta. Søren megérintette Lily homlokát, és érezte, hogy a gyerek bőre kicsit meleg. Lehúzta róla a takarót, hogy lehűljön, és lebotorkált a földszintre. Anna a kanapén aludt a nappaliban, de amikor Søren a konyhába menet rálépett egy játékra, kinyitotta a szemét.

– Helló! – ásította.

– Mikor értél haza? – kérdezte Søren, miközben kávét csinált.

– Egykor. – Anna követte a konyhába, és az egyik vendégtakaróba burkolózva megállt az ajtóban. – Elszaladt az idő. Történt valami…

Søren szíve hevesen kezdett verni. Tudta, hogy előbb vagy utóbb ez lesz. Ismerte az Anders T.-féléket. Anna odalépett hozzá, és kikapta a kezéből az elkészült kávét.

– Elmondok mindent – folytatta nyugodtan –, de először tudni akarom, hogy tényleg komolyan gondoltad azt a felmondásosdit?

– Tényleg komolyan gondoltam. – Søren hátat fordított Annának.

– De miért?

– Mindig szerettem a munkámat, Anna. Igazából mindig a munkám volt az életem. Egészen mostanáig. Most már semmi értelmét nem látom, hogy reggelente bemenjek dolgozni – magyarázta anélkül, hogy visszafordult volna. – Nem lett volna szabad elfogadnom az előléptetést. Olyan, mintha már nem is lennék zsaru. De nemcsak erről van szó, hanem…

– Tudtam, hogy nem neked való az asztal mögötti ücsörgés! – csapott le Anna. – Tudtam! – Søren mögé surrant, és hátulról átkarolta. – Søren, beszélnünk kell valamiről – folytatta, és a férfi lehunyta a szemét. – Trine Rønn, tudod, aki megtalálta Stormot, felhívott tegnap este azzal, hogy szeretne velem beszélni. Mondtam neki, hogy bent vagyok az egyetemen, és felvetettem, hogy ugorjon be, de azt felelte, hogy nem mer, ezért egy bárban találkoztunk a Blågårdsgadén. Emiatt értem haza olyan későn. Totál kikészült, Søren! Remegett a keze, és teljesen magánkívül volt. Szeretett volna beszélni valakivel, aki már átment ilyesmin, és megkérdezte, mikor múlik el a sokk. Először csak arról dumáltunk, ami történt, de aztán egyszer csak kijelentette, hogy Storm biztosan nem lett öngyilkos.

– Nem lehet, hogy simán csak nem ismerte olyan jól Stormot, mint ahogy gondolta? – Søren Anna felé fordult, és megkönnyebbülten magához húzta. A nő kibújt az öleléséből.

– Storm irodájából eltűnt egy egész doboznyi dokumentum, Søren! A Bissau-Guineában folytatott kutatásának a dokumentációjáról van szó, és Trine szerint az a doboz Nobel-díjat ér, mert ami benne van, az a legkorszakalkotóbb felfedezés az immunológia területén azóta, hogy az 1700-as évek végén feltalálták a védőoltásokat. Trine szerint Storm nem sokkal korábban jött haza Bissau-Guineából, és hozta magával az ötéves munkája legújabb eredményeit. Egyáltalán nem logikus, hogy most, amikor végre célba ért, fogja magát és öngyilkosságot követ el. Szakmai áttörés előtt állt.

– Ezt mondja el Trine Henriknek, vagy annak, aki majd kihallgatja – szakította félbe Søren Annát. – Anders T. mikor ment haza tegnap? Sikerült befejezni a pályázatot?

– Ne próbálj témát váltani! Amúgy már elmondta Henriknek. Vagyis egész pontosan az történt, hogy tegnap, amikor újra be lehetett menni Storm irodájába, biztonságba akarta helyezni a dobozt, de nem találta. Azonnal telefonált Henriknek, hogy megkérdezze, hogy ők foglalták-e le, és hogy felhívja a figyelmét arra, mennyire értékes. De Henrik azt mondta, hogy nem foglaltak le semmilyen dobozt. És Trinét egyébként nem is hallgatták ki rendesen. Teljesen biztos benne, hogy Stormot meggyilkolták. Henrik valami olyasmire utalt, hogy azért lett öngyilkos, mert tudományos visszaéléssel vádolták meg, de ez Trine szerint baromság, mert Storm mindig leszarta, mit gondolnak róla más kutatók. Tényleg teljesen hidegen hagyta.

– Ezek azért nem túl meggyőző következtetések – jegyezte meg Søren.

– Trine nagyon jól ismerte Stormot. Szoros munkakapcsolatban álltak, főleg az utóbbi pár hónapban, mert Storm asszisztense betegszabin van. Az igaz, hogy Trine kicsit kikerült a körforgásból, mert született egy gyereke, de karácsony után visszajött dolgozni. Szerinted nem tűnt volna fel neki valami, ha Storm tényleg meg akarta volna ölni magát? És hol a doboz?

Ekkor megjelent az ajtóban Lily, és Anna elhallgatott.

– Mesét akarok nézni – követelőzött a kislány.

– Oké – szólt vissza Søren Annának, miután elindult a gyerek felé. – Ránézek az ügyre. De őszintén szólva fogalmam sincs, hogy jelvény nélkül meddig jutok. Gyere, csajszi, beteszünk egy mesét! – Ezzel felemelte Lilyt, és átvitte a nappaliba.

– Nem találod a jelvényedet? – aggodalmaskodott Lily. Már rengetegszer hallotta, hogy nem szabad játszania vele, mert akkor Sørent leszidja egy bácsi, akit Jørgensennek hívnak.

– Tegnap véletlenül kimostam – felelte Søren. – A pizsiddel együtt, amibe belepisiltél.

– És mi lett vele?

– Összement.

– Akkor most már játszhatok vele?

– Meglátjuk.

Azon a pénteken már dél is elmúlt, mire Anna bement az egyetemre, hogy Anders T.-vel találkozzon. Søren és Lily a kanapé két széléről a Totorót nézték. Lilynek épp csak hőemelkedése volt, és lelkesen falta a vastagon megvajazott, csokilapokkal borított zsemléket. Søren valamivel kettő előtt arra ébredt, hogy a képernyőn már a stáblista megy, és elment zuhanyozni. Felöltözött, és benézett Lilyhez, aki közben rajzolni kezdett.

– Hát annyira nem is vagyunk betegek, ugye? – kérdezte a kislánytól.

– Én nagyon beteg vagyok – felelte Lily határozottan.

– Szóval túl beteg vagy ahhoz, hogy elmenjünk a Zoológiai Múzeumba, és aztán hot dogot együnk?

Lily csücsörítve fontolgatta, mit válaszoljon.

– Nem – rázta meg végül a fejét. – Ehhez nem vagyok túl beteg. De mi lesz, ha anya meglát minket?

– Nem fog – nyugtatta meg Søren –, hiszen egy másik épületben dolgozik. És a kis biológusoknak amúgy jó, ha sokat járnak a Zoológiai Múzeumba, mert ott egy csomó mindent meg lehet tanulni.

Már vagy ezerszer jártak együtt a Zoológiai Múzeumban. Először megtapogatták a falból kijövő gleccsert, aztán megszemlélték Lily kedvenc vitrinjeit, bedobtak két francia hot dogot az étkezőben, és végül visszamentek az evolúciós terembe, ahol a gyerek megilletődve, tisztes távolságból méregette a két emberi csontvázat.

– Igaziak? – kérdezte suttogva, és Søren ezredszerre is azt válaszolta, hogy műanyagból készültek.

Ezután lelifteztek a földszintre, és megrohamozták az ajándéküzletet, ahol Søren diszkréten felmért két ajtót. Az egyik a mosdóba vezetett, a másikon pedig öles betűk hirdették, hogy a Koppenhágai Egyetemre biztosít átjárást, de csupán illetékesek számára. Mialatt Lily a színes kacatokban gyönyörködött, Søren óvatosan lenyomta a második ajtó kilincsét. Lehet, hogy a belépést illetéktelenek számára nem engedélyezték, de bezárni nem zárták be.

– Ezt megkapom? – Lily egy gumilabdát szorongatott, amelyben egy méregzöld béka ücsörgött.

– Igen, megkapod – felelte Søren.

A kassza felé indultak.

– És ezt is? – ravaszkodott Lily, és találomra felkapott egy plüssállatot, amely egy hosszú pitonnak bizonyult.

– Nem, ezt nem.

– Oké – felelte a kislány, és visszatette a kígyót a helyére.

Kifizették a békás labdát.

– Gyere, elmegyünk pisilni. – Søren a mosdó felé húzta a gyereket.

– De nem kell pisilnem – méltatlankodott Lily hangosan.

– Biztosan menni fog – felelte Søren szintén emelt hangon.

– Ne már! – morgott a kislány még hangosabban.

Az eladó, aki addig a keskeny szemüvege kerete felett figyelte őket, most lenézett a pulton lévő papírjaira, Søren pedig felkapta Lilyt, és belépett a tiltott, de nem kulcsra zárt ajtón.

– Hova megyünk? – kérdezte a gyerek felháborodva.

– Pszt! – csitította Søren suttogva. – Elcsípünk egy tolvajt.

– Egy tolvajt? – kiáltotta Lily, mire Søren hátrasandított, de senki sem rohant utánuk a múzeumból.

– Igen – felelte. – Egy tolvajt, aki ellopta édesanyád barátjának a dobozát, amit Afrikából hozott el idáig. Ne aggódj, nem veszélyes, inkább nagyon izgalmas.

Lily szemében huncut fény villant.

Természetesen eltévedtek. Søren hosszú, kihalt folyosókon cipelte végig Lilyt. Csontokkal teli dobozok alatt roskadozó asztalok, egymásnak támasztott könyvek, herbáriumok és kitömött állatok mellett haladtak el. A gyerek Søren hátába mélyesztette az ujjait. Pár nyitott ajtó mögül beszélgetésfoszlányok hallatszottak ki, és amikor végre összefutottak egy kitömött gémet cipelő fiatal nővel, Søren megragadta az alkalmat, hogy megkérdezze tőle, hogyan jutnak el az Immunológiára.

– Két emelettel feljebb van – felelte a nő. – Ott a lépcső.

– Anyukám mindent tud a dinoszauruszokról – dicsekedett Lily, mire Søren megszaporázta a lépteit. – Amúgy miért viszel?

Søren letette a kislányt, és kéz a kézben mentek tovább.

Végre megtalálták az Immunológiát. Itt nem kitömött állatok, preparált bukórécék és megsárgult kartonra ragasztott tavirózsák fogadták őket, hanem modern laboratóriumok, rozsdamentes acélból készült görgős asztalok és nyomott hangulat. Søren Storm irodája felé vette az irányt.

Storm ajtaja előtt megálltak, és némán nézték a sok üzenetet és virágot. Søren torka elszorult. Az egyik üzenet azt hirdette, hogy Storm halála „Hatalmas veszteség számunkra és Afrika számára”, egy másikra csupán annyit írtak, hogy hálás köszönet Stormnak. Egy nagy, színes virágcsokorról kis, ezüstkeretes lap árulta el, hogy a Stanford Egyetem munkatársai küldték, akik tiszteletüket és gyászukat fejezték ki. A padlón egy afrikai maszk mellett teamécsesek égtek. Lehetetlen lett volna összeszámolni a virágokat és üzeneteket.

– Milyen szép! – lehelte Lily.

Søren bekopogott Thor Albert Knudsen félig nyitott ajtaján. Abban reménykedett, hogy a férfi emlékszik rá az előző napról, és nem kéri el a jelvényét.

– Jöjjön be! – szólt ki Knudsen.

Telefonon beszélt, de barátságosan intett Sørennek, hogy várjon. Miután letette, mind Sørennel, mind Lilyvel kezet fogott.

– Igazából szabadnapom van – hazudta Søren –, de elhoztam a lányomat a múzeumba, és amikor az ember nyomoz, akkor valójában nem vesz ki soha szabadságot. Gondolom, ez a kutatókkal is így van.

Knudsen hellyel kínálta őket az irodája sarkában lévő szófán. Sápadt volt, de összeszedettnek tűnt.

– Én is fontolóra vettem, hogy ma nem jövök be – felelte, és a szeme sarkából a Lily arcán lévő halványpiros foltokat méregette. – Hatalmas sokk ért. De Storm nem az a típus volt, aki csak úgy szabadságot vesz ki. Mindig azt mondogatta, hogy a kutatás egyenlő a létezéssel. És egyébként jobb is, hogy itt vagyok. A világ minden szegletében hallottak Storm haláláról, és a telefonom szinte szünet nélkül csörög. De miben segíthetek? Reggel beszéltem a kollégájával, Henrik Tejsnerrel, aki a nyomozást vezeti, és azt mondta, hogy öngyilkosságként zárták le az ügyet.

Knudsen szemében hirtelen gyanakvás villant.

– Valóban úgy véljük, hogy öngyilkosság történt – felelte Søren magában káromkodva. – De pár dologban azért tisztábban szeretnék látni. Kaphatnék egy listát a professzor hallgatóiról és arról, hogy kik dolgoznak itt? Van egy-két elvarratlan szál, amiket nem ártana közelebbről megvizsgálni. – Sikerült mosolyra húznia a száját.

– Természetesen. – Knudsen az íróasztalához lépett, és leült a számítógépe elé. – Sok hallgatója volt – magyarázta. – Valamikor én is közéjük tartoztam.

– Jó konzulens volt? – kérdezte Søren.

– Igen – felelte Knudsen habozás nélkül. – Persze az én időm óta már eltelt jó pár év. 2005-ben védtem meg a doktori értekezésemet, és a következő évben felvettek ide dolgozni, de valójában az alatt a három év alatt lett belőlem kutató, amikor Storm útmutatásával a PhD-met írtam. Nála jobban senki sem tud másokat motiválni. Hihetetlen érzéke van… Hihetetlen érzéke volt a részletekhez, minden apróságra kiterjedt a figyelme, semmit nem hanyagolt el, de ugyanakkor minden általam ismert kutatónál jobban átlátta a teljes képet, és a tágabb összefüggéseket is könnyen értelmezte. Tényleg valódi… tanító volt. A hallgatói közül mindenki kiemelkedő teljesítményt nyújtott, bár ez vérbe, verítékbe és könnyekbe került. – Elmosolyodott, majd hozzátette: – Vagyis Marie igazából nem, de hát nem az ő hibája, hogy nem tudta elkezdeni a doktorit.

– Marie?

– Ja, ennek semmi köze Stormhoz. Marie Skov tavaly írt szakdolgozatot mesterképzésen Stormnál. Amikor együtt dolgoztak a laborban, hát röpködtek a szikrák. De aztán Marie megbetegedett. Csak erre céloztam. Kapott doktori ösztöndíjat, de nem vagyok benne biztos, hogy meg fogja csinálni. Amúgy az ő laboratóriumi adatai miatt vádolták meg Stormot tudományos visszaéléssel. – Knudsen felállt, és kivett a nyomtatóból egy papírt. – Itt a lista. Mindenkinek rajta van a neve, a telefonszáma és a mailcíme. – Megint gyanakvás villant a szemében. – Tegnap igazából megígértem Henrik Tejsnernek, hogy elküldöm neki e-mailben, de aztán amikor ma felhívott, nem említette, ezért úgy gondoltam, hogy már mindegy, hiszen lezárták az ügyet. De maga talán odaadhatná neki.

– Persze, odaadom – ígérte Søren, és elvette a papírlapot.

– Egy ellopott dobozt keresünk – szólalt meg Lily hirtelen hangosan, mire Søren köhögött párat, és úgy döntött, tanácsosabb kettesben maradnia Knudsennel.

– Menj ki szépen a folyosóra játszani az új labdáddal! – javasolta. – Fogadni merek, hogy egészen a plafonig felugrik, ha jó erősen nekidobod a padlónak.

Lily kirontott az ajtón, és szinte azonnal hallani lehetett a labda pattogását.

– Meglepte, hogy Storm öngyilkosságot követett el? – kérdezte Søren.

Knudsen elgondolkozott.

– Igen is és nem is – felelte végül. – Amikor Trine tegnap rátalált, nem akartam elhinni. Tegnapelőtt beszélgettünk az étkezőben, és pont olyan lelkesnek és elkötelezettnek látszott, mint mindig, szóval elsőre felfoghatatlannak tűnt, hogy megölte volna magát. Azóta természetesen csak ezen jár az agyam, és az éjjel arra jutottam, hogy mégis elképzelhető. Már nem volt köztünk személyes kapcsolat, és igazából nem is tudom, hogy volt-e bárki, aki közel állt hozzá. Talán Marie Skov, de ő, mint mondtam, megbetegedett, és már régen nem találkozott vele. Storm és én vezettük az Immunológiát, és jó volt köztünk az együttműködés, de nem voltunk barátok, szóval még ha gyötörték is gondok, nem hiszem, hogy beavatott volna. És őszintén megmondom, hogy én nem bírnám azt az életet, amit Storm élt. A legtöbb kutatónak azért van élete a munkáján kívül. Stormnak nem volt. Állandóan kutatott, és egyébként csak a hallgatóival találkozott. Veszélyes dolog összeolvadni a munkánkkal. – Knudsen arca elkomorult. – Láttunk már ilyet a megszorítások idején. Voltak, akik egyszer csak rájöttek, hogy a munkájukon kívül nincs semmijük, és ezért eldobták maguktól az életet. És az talán még rosszabb, ha az embert tudományos visszaéléssel vádolják meg. Az csak egy dolog, hogy amíg az UVVU vizsgálódik, addig minden megáll. Ez alatt az idő alatt szinte lehetetlen pénzre pályázni és tudományos cikkeket publikálni. De az igazán durva az, hogy ha az embert fel is mentik, attól még nem mossa le magáról a vádat. És ezt mindenki tudja. Storm élt-halt a kutatásért, és felteszem, hogy nagyon megviselte a gondolat, hogy akár el is ítélhetik… – Knudsen elbizonytalanodott. – Különösen, ha tényleg igaz, hogy belenyúlt a számokba…

– Van oka feltételezni, hogy belenyúlt a számokba?

– Nincs. – Knudsen habozott. – Igazából nincs. Storm valóban kivételes kutató volt, nagyon alapos, nagyon kritikus, és felette állt annak a versengésnek és presztízshajhászásnak, ami rengeteg kutatót mozgat, köztük, be kell vallanom, engem is. Emiatt a tudományos visszaélés vádja akár abszurdnak is tűnhet. De mindemellett az elmúlt években tényleg fanatikusan csak az Afrika-projektjével foglalkozott, és ezt még az intézetvezetőnk is megjegyezte, amikor a múltkor Storm helyett én beszéltem át vele az éves beszámolónkat, mert Storm szokás szerint Afrikában volt. Nekem ezzel semmi bajom sem volt, nem erről van szó… De azért feltűnt. Storm egy idő után mindent egy lóra tett fel, és az ilyesmi kockázatos. És hát ott vannak a laboratóriumi eredmények, amiket Marie szakdolgozati védésekor publikáltak… – Knudsen rövid szünet után folytatta. – Szinte túl jók voltak ahhoz, hogy igazak legyenek… És aztán olyan következtetéseket vontak le, amik alapjaiban rengették meg a WHO oltási programjait…

– Mik voltak azok a következtetések? – kérdezte Søren kíváncsian.

Knudsen pár másodpercig gondolkodott.

– Storm felfedezte, hogy a WHO által az egész világon ajánlott vakcinák nemcsak betegségektől védenek meg, hanem egy sor nemkívánatos hatásuk is van. A legtöbb vakcina megerősíti a beoltottak immunrendszerét, így más betegségekkel szemben is ellenállóbbak lesznek, de van egy vakcina, amelyik úgy tűnik, hogy éppenséggel gyengíti az immunrendszert. Az első hatás jó, a második katasztrofális, és ez a megfigyelés forradalmasítani fogja a tudományt. Már ha igaz… Örültem, amikor Storm publikálta az eredményeit, de kételkedtem is.

– Úgy gondolta, hogy csalt?

Knudsen vállat vont.

– Storm természetesen azt szerette volna, ha Marie eredményei megerősítik az ő bissau-guineai megfigyeléseit. Szóval csalásnak talán nem nevezném a történteket, inkább úgy fogalmaznék, hogy félreértelmezte a számokat, és abban reménykedett, hogy megússza.

– Tudatosan értelmezte félre a számokat?

– Ezt majd az UVVU eldönti.

– Most Storm egyik hallgatóját fogom idézni. Az illető szerint Storm leszarta, hogy más kutatók mit gondolnak a munkájáról. Egy ilyen kutató nem szégyellené sem a vádakat, sem az esetleges ítéletet, vagy igen?

Knudsen megcsóválta a fejét.

– Tudom, ki ez a hallgató. Trine, ugye? Nem hajlandó elfogadni, hogy Storm öngyilkos lett. Ma reggel is felhívott, és alig lehetett leállítani. És persze értem, hogy nehéz felfogni. Én is pont így reagáltam. Hitetlenkedve. De Trine egy évig otthon volt a gyerekével, sőt, még tovább, mert már a terhessége elején betegszabadságra ment, és csak most jött vissza. Nem látta, hogy Storm mennyire fanatikusan állt hozzá az Afrika-projektjéhez. És azt sem tudta, hogy Storm apja is öngyilkos lett, ami pedig elég fontos részlet. Amikor ma beszéltünk, el is mondtam neki.

– Honnan tudja, hogy Storm apja öngyilkos lett? – kérdezte Søren.

– Magától Stormtól. Már régóta tudom, talán azóta, hogy megírtam a szakdolgozatomat. Egy időben arról terjengtek pletykák, hogy a múzeumban az egyik kutató intézeti pénzeket nyúlt le, és Storm meghallotta, hogy egy csoporttársammal erről beszéltünk, és jól leteremtett bennünket. Elmondta, hogy az apjáról, aki ismert orvosprofesszor volt, szintén pletykáltak a háta mögött, és bár végül tisztázta magát, a becsületén esett csorbát nem lehetett kiköszörülni, és végül öngyilkos lett. Látszott, hogy Storm még nem tette túl magát az ügyön… És hát azt is tudjuk a pszichológiából, hogy az öngyilkosság gyakran ismétlődik családon belül.

Søren némán nézte Knudsent, majd kezet nyújtott neki, és megköszönte a segítségét.

– Ez csak természetes – felelte Knudsen. – Nyugodtan keressen, ha bármi felmerül. Én itt leszek – mutatott körbe az irodáján.

Kint a folyosón Søren homloka közelebbi kapcsolatba került egy méregzöld békával.

– Juj, bocsi! – kuncogott Lily, és Søren felkapta a vállára, mint egy zsák krumplit, és levitte a lépcsőn.

Ennél jobb álcát kívánni sem lehetne.

1  Udvalgene vedrørende Videnskabelig Uredelighed