Pogátsa Zoltán

DIGITÁLIS

KAPITALIZMUS

Kossuth Kiadó

Tartalom

1.  TECHNOLÓGIA KORMÁNYZÁSA: HOGYAN TUDJUK MINDANNYIUNK SZÁMÁRA ELŐNYÖSSÉ TENNI A HALADÁST?

Specializáció és kumulatív innováció

A technológia kormányzása

2.  CHIPEK

Az integrált áramkörök kezdetei az Egyesült Államokban

Japán versenytárssá válik

Tajvan kulcsszerephez jut: a TSMC

Az extrém ultraibolya fotolitográfia és az ASML

A PC-k és az okostelefonok megjelenése

A koreai Samsung

Kína, a hosszú távú rivális

A logikai chipek

Kvantumszámítógépek

Verseny a nyersanyagokért

3.  APPOK

Az internet felfutása, a kockázatitőke-társaságok fénykora

A dotcom-buborék

Közösségi média

Kína

Tech buzz és sharing economy

Pump and dump

Gaming

A TikTok és az influenszerek

4.  KRIPTÓK

A digitális jegybankpénz

A szuverén pénzelmélet

Az ellenkező irány: a kriptók

A blokklánc

A Bitcoin

A kriptók makrogazdaságtana

A stablecoinok: Tether, Terra-Luna

Az Ethereum

A mém-érmék

A kriptótőzsdék: az FTX és a Binance összeomlása

Amire a kriptókat tényleg használják: diktátorok, zsoldoshadseregek, terroristák, narkó

5.  BIG TECH

A digitális gazdaság mítoszai

A globális Big Tech monopóliumok dominanciája

A tech- és a kriptóvilág bankjainak csődje 2023-ban

Megfigyelő kapitalizmus

Fantazmagóriák a Big Tech szolgálatában

Metaverzum

6.  AI

Az AI és a világgazdaság változó súlypontja

Hamis valóság

Automatizáció, robotizáció, mesterséges intelligencia: mi lesz, ha elveszik a munkádat?

A feltétel nélküli alapjövedelem szükségessége

Transzhumanizmus

IRODALOMJEGYZÉK

KÉPJEGYZÉK

Impresszum

1.

TECHNOLÓGIA KORMÁNYZÁSA:
HOGYAN TUDJUK MINDANNYIUNK SZÁMÁRA ELŐNYÖSSÉ TENNI A HALADÁST?

A korunkat meghatározó digitális kapitalizmusról egyszerre mondható el, hogy túl van tárgyalva, és az is, hogy túl kevés szó esik róla. Irtózatosan sok fecsegés veszi körül egyrészt technooptimista támogatói oldaláról, ahol csupán annak pozitív hozadékait akarják látni, gyakran eltúlozva azokat, és vég nélkül képesek lelkendezni az újabbnál újabb technológiák forradalmi hullámairól. De hasonló történik az ellenzők oldalán is, akik a személyiség és a hagyományos emberi közösségek megrontójának tartják a digitális technológiákat. Ezek az elemzések azonban az esetek nagy részében nem alapozódnak elméleti háttérre. Ebben a könyvben arra teszünk kísérletet, hogy megpróbáljuk teoretizálni a digitális kapitalizmust. Miben más ez, mint a kapitalizmus korábbi formái? Mik a sajátosságai? Előnyünkre válik, vagy hátrányunkra?

Ahhoz, hogy ebbe a munkába belekezdjünk, érdemes először röviden szemügyre vennünk a korábbi technológiai váltások társadalmi hatásainak tanulságait. Igaz-e, hogy a „haladás”, a „technológiai fejlődés” mindig jót hoz a társadalmak egésze számára? Egy szűk elit profitál csupán belőlük, vagy a többség? Igaz-e az, hogy ami jó a technológiai nagyvállalatoknak, az jó az egész országnak, az egész társadalomnak, az egész világnak?

Eisenhower amerikai elnök 1953-ban védelmi miniszterévé nevezte ki Charles Wilsont, a General Motors első emberét. A jelölt hatalmas felháborodást keltett azzal, hogy nem volt hajlandó eladni GM-részvényeit, amit azzal a szöveggel indokolt, hogy „ami jó az országnak, az jó a GM-nek is, és fordítva”. Társadalmi immunrendszerünk gyengülésére utal, hogy ami ekkor még ellenkezést váltott ki, és összeférhetetlenségi törvényekbe ütközött, az a hetvenes évek neoliberális fordulata után magától értetődővé vált. A társadalom széles rétegei – beleértve a munkásokat is – immáron elkezdtek hinni benne, hogy ami jó a nagyvállalatoknak, a befektetőknek, az bizony valóban jó az országnak is. A gazdasági sajtó szép fokozatosan „üzleti” sajtóvá címkézte át magát, a napilapokban pedig a „gazdaság” rovatot felváltotta a „business”, ismét csak azt sugallva, hogy ami jó az üzletnek, az jó a gazdaság és a társadalom egészének is. Angela Merkel német kancellár nyíltan beszélt arról, hogy rendszeresen egyeztetett a német nagyvállalati szektor vezetőivel, a „Deutschland AG”, azaz a „Németország Részvénytársaság” képviselőivel, mivel a közvélemény nagy része úgy véli, hogy ami a Siemensnek vagy a BMW-nek jó, az minden németnek jó. Ahogy látni fogjuk, ezen összefüggés a széles körű hit ellenére valójában soha nem állt fenn.

A huszadik század elején, amikor először vált militánssá az amerikai közvélemény a kialakuló acél- és olajipari, vasúti trösztökkel, holdingokkal és kartellekkel szemben, az öt legnagyobb vállalat még csak az akkori GDP tizedét állította elő. Akkor ezeket a nagyvállalatokat a jog erejével sok kisebb egységre bontották fel, hogy a piaci verseny biztosított legyen. A mi korunkban, a neoliberalizmus égisze alatt azonban a monopolellenes állami szabályozást leépítették. Ma az öt legnagyobb amerikai vállalat, a Google, a Facebook, az Amazon, az Apple és a Microsoft összesített értéke az USA GDP-je ötödének felel meg, és nincs a látóhatáron a feldarabolásuk. Egytől egyig internetes és információtechnológiai nagyvállalatok.

Specializáció és kumulatív innováció

A gazdaságtörténetben ismert az úgynevezett hokibot-ábra, amely azt mutatja be, hogy az emberiség hosszú története java részében alapvetően ugyanazon az alacsony, önellátó szinten élt. Aztán az ipari forradalommal kezdetét vette egy lassú felemelkedés, az egy főre jutó anyagi javak mennyisége növekedni kezdett. Mi hozta létre ezt a csodát? A gazdaságtörténet válasza az, hogy a specializáció. Ahogy azt már a közgazdaság-tudomány megalapítója, Adam Smith is kifejti,{1} korábban mindenki szinte minden munkát maga végzett, ám nem lehetett minden tevékenységben hatékony. Nem tudunk egyszerre kitűnő házépítők, termelékeny földművelők és a legjobb ruhakészítők lenni. Ferdinand Tönnies német gazdaságtörténész leírja,{2} hogy a falusias közösségeket felváltották a városias társadalmak, melyekben egyre magasabb komplexitású specializáció alakult ki, kölcsönös függőségekkel. Az egyén egyre szűkebb foglalatosságot űzött, de mivel erre fókuszált, ebben óriási termelékenységi ugrást ért el. Példaképpen: először a cipőkészítésre szakosodott, és az eladott cipők árából vásárolt magának lakhatást és élelmiszert. Később azonban már csak cipőfelsőrészt gyártott, és ebben vált még jobbá, a cipő többi részét más specialista készítette. Összességében a sok specialista nagyságrendekkel több értéket hozott létre, mint korábban a sok generalista.

Természetesen a specializációnak is megvan az árnyoldala. Manapság már a tipikus foglalkoztatott jellemzően olyan szűk területnek lesz a szakértője, hogy reális a rettegése, hogy ha elbocsátják, nem talál majd új munkát. Hiszen mekkora esélye van, hogy egy másik cég pont arra a rendkívül szűk szakterületre keres éppen valakit?

1. ábra. A hokibot-ábra: a világ GDP-je (billió USA-dollárban számítva) exponenciális bővülésbe fordul a specializáció következményeképpen
(Forrás: Maddison-adatbázis)

A gyárakban a specializáció azt hozta el, hogy a munkások a szalag mellett embertelenül leegyszerűsített mozdulatokat végeznek végtelen hosszúságban, felügyelet alatt, gyakorlatilag a gépeket kiegészítve.

Mindezek alapján látnunk kell, hogy egy ma élő ember minden időpillanatban számtalan másik embertől függ. Egyedül gyakorlatilag életképtelen, csak mások inputjaival képes végigcsinálni a napját és végezni a munkáját. Ezért is problematikus, amikor a főáramú közgazdaságtan szélsőségesen az egyént állítja elemzésének központjába. Ezt a megközelítést, amelyet módszertani individualizmusnak nevezünk, erősen kritizálta többek között a Nobel-díjas amerikai közgazdász, Kenneth Arrow is.{3} A valóságban kölcsönös függésben, interdependenciában vagyunk másokkal.

Ám ez a függés nem csupán a ma velünk élőkkel szemben áll fenn, hanem a korábbi korok emberei is meghatározzák a jelenkor technológiai színvonalát. A tudás kumulatív folyamat. Ez legjobban a tudományos eredményekben látszik, ahol szépen visszakövethető, hogy az egyes nagy felfedezések hogyan építettek a korábbiakra. A számítógépek feltalálásához előbb fel kellett találni az elektromosságot, az elektromossághoz pedig a fémeket, és így tovább. Példaképpen: az, hogy egy vírus elleni vakcinát manapság hónapok alatt kifejlesztenek, az annak köszönhető, hogy az azt megalapozó technológiák már rendelkezésre állnak. Ha ezeket is ki kellene még kutatni, az évekbe, ha nem évtizedekbe telne. „Óriások vállán állunk” – szokták mondani.

A ma innovációi tehát a múlt kutatás-fejlesztésére épülnek. Természetesen az innováció szünet nélküli folyamat, ugyanakkor a gazdaságtörténet megkülönbözteti annak sűrűsödéseit, az úgynevezett innovációs hullámokat (lásd 2. ábra). A digitális technológiák ebben a klasszifikációban az ötödik hullámot alkották, a mesterséges intelligencia (AI) és a fenntartható energia pedig már a hatodikat.

De nézzük, mit tudunk leszűrni az eddigi technológiai hullámok tapasztalataiból!

2. ábra. Az innovációs hullámok története az ipari forradalomtól a fenntartható technológiák
(Forrás: MIT Economics/Edelson Institute)

A technológia kormányzása

Szerencsére ezt a munkát elvégezte az emberiség számára egy szerzőpáros, Daron Acemoglu és Simon Johnson, akik végigelemezték{4} a korábbi technológiai hullámok tapasztalatait. Ők azt hangsúlyozzák, hogy a technológia önmagában értéksemleges, azt egyaránt lehet jó és rossz dolgokra használni. A tengerjáró hajók feltalálása lehetővé tette a földrészek közötti gyorsabb közlekedést és kereskedelmet. Ugyanakkor szintén lehetővé tette sok millió afrikai átszállítását Amerikába. A textilipari innovációk kiszolgálására ezeket az embereket rabszolgaként alkalmazták a gyapotföldeken, erre alapult az Egyesült Államok korai kapitalizmusa.{5} A szénnel működő gőzgép egy sor újabb technológiát tett lehetővé, elterjedése ugyanakkor oda is vezetett, hogy kisgyermekeket dolgoztattak a bányákban. A vasút gyors és kényelmes összeköttetést teremtett Európa szinte minden kis- és nagyvárosa között, de lehetővé tette, illetve megkönnyítette Hitlernek a zsidóság megsemmisítését is. Ugyanilyen hírhedt módon a nukleáris technológia hozta létre az atomerőműveket, de az atombombát is.

A történelmi példák hosszú sora arra mutat rá – hangsúlyozza Acemoglu és Johnson újra és újra –, hogy a technológia önmagában nem rossz vagy jó. A technológia semleges. Hogy mire kezdjük el használni, az azon múlik, hogy a társadalom, az adott kor hogyan kormányozza azt. Fontos kiemelni, hogy kormányzásról (governance) beszélünk, nem pedig csupán szabályozásról (regulation), mert nem egyszerűen arról van szó, hogy iparági standardokat kell bevezetni a biztonság és a fenntarthatóság érdekében, hanem arról, hogy átfogó társadalmi vitát kell folytatni annak tisztázására, hogy mit kezdjen az emberiség a számára rendelkezésre álló új, gyakran még bizonytalan felhasználhatóságú technológiákkal, és azoknak milyen káros potenciáljait kell tudatosan elkerülni. Ezt nem lehet sem a piacra bízni, sem pedig az önérdekelt technológiai vállalkozókra. Acemogluék történelmi elemzése nyilvánvalóan arra van kifuttatva, hogy figyelmeztessenek: a mai kor technooligarchái nem lehetnek a digitális kapitalizmus meghatározó influenszerei.

A középkorban a többletet egy nagyon szűk elit élte fel, a nemesség és az egyházi hierarchia csúcsa. Az egyház vagyona arányaiban nagyobb volt, mint az uralkodóké, ami egyebek mellett a katedrálisok építésében mutatkozott meg. A ma embere csodálja ezeket a kiemelkedő épületeket, de abba nem gondol bele, hogy létrehozásuk elvonta a szűkös erőforrásokat a kor más irányú technológiai fejlődésétől. Ezzel szemben olyan vélemények is elhangzanak, hogy az akkori elit kezdeményezése nélkül soha nem épültek volna fel a kölni dómhoz vagy a Tádzs Mahalhoz hasonló lenyűgöző épületek. Acemoglu és Johnson azonban amellett érvelnek, hogy ez nem így van: a társadalmasított fejlődés nem lassúbb, hanem egyenesen gyorsabb lett volna. Több szűk keresztmetszetet lehetett volna hamarabb megszüntetni, ezért nem kevesebb, hanem több kiemelkedő épület született volna.

Az ipari forradalomról hajlamosak vagyunk azt gondolni, hogy az azonnal széles körű fejlődést hozott mindenkinek. Ez azonban nem így van. Az első pár évszázadban az új korszakon profitáló eliten kívül szinte mindenkinek stagnált az életminősége, sőt, Acemogluék elemzése szerint sok szempontból még romlott is.

Bányavidék Közép-Angliában az 1870-es években

Az ipari forradalom kezdetén az átlagos munkaidő másfélszeresére nőtt, a munkát pedig a korábbival ellentétben szigorúan szabályozott időben kellett végezni, merev felügyelet alatt. Általános volt a gyermekmunka, amelynek legdrámaibb példái a bányák járataiban sokszor négykézláb csilléket toló kisgyermekek voltak. A fizetések nem voltak jobbak, mint korábban. Az ipari forradalom kezdetben a többség számára egyáltalán nem hozta el az életminőség javulását, miközben a termelékenységben nem csupán néhányszoros, hanem ugrásszerű, egyes iparágakban egyenesen többszázszoros növekedés történt, azaz a jólét megteremtésének meglett volna az anyagi alapja, ha az elosztás igazságosabb. Ez volt a híres dickensi kapitalizmus korszaka. A lakókörülmények siralmasak voltak, túl sokan zsúfolódtak a kicsi, dohos, penészes szobákba, amelyekben nappal más aludt ugyanazon az ágyon, mint éjszaka. A borzalmas higiéniai körülmények gyakran vezettek kiterjedt járványokhoz. A széntüzelés miatt telente egészen a második világháború utánig általános volt a tüdőt károsító szmog.

Az egyéni önrendelkezésnek az ipari forradalom alatt bekövetkezett megszűnésére Acemogluék a takácsok példáját említik. A középkorban a takácsokat az elkészült termékek darabszáma után fizették, ami azt jelentette, hogy saját műhelyeikben akkor és annyit dolgoztak, amikor és amennyit akartak. Az ipari forradalom a gyárakba terelte őket, ahol immáron rögzített munkaidőben kellett dolgozniuk, szigorú felügyelet alatt. Sokak munkája egyszerűen megszűnt az automatizáció miatt, vagy szakképzett emberek kényszerültek szakképzetlen segédmunkát végezni.

Az ipari forradalom és a kapitalizmus által elhozott nyomor csupán a második világháború utáni korszakra szűnt meg, amikorra általánossá vált Nyugat-Európában a jóléti állam, különösen ennek legfejletteb formája, a skandináv modell, amelyet Acemoglu és Johnson részletesen bemutat. A körülmények javulásában azonban semmi sem volt automatikus. Az ipari forradalomból hasznot húzó gyártulajdonosok nem voltak érdekeltek a változásban. Az akkor és azért valósulhatott csak meg, amikor az ipari munkásság összefogott, a rendőri fellépés ellenére létrehozta a kezdetben tiltott szakszervezeteket, majd sztrájkokkal és demonstrációkkal kiharcolta a gyermekmunka tilalmát, a nyolcórás munkanapot, a munkahelyi biztonságot, a minimálbért, a munkanélküli-segélyt és a nyugdíjat, a sztrájkjogot, a méltányos béreket, a szabadnapokat, az újraelosztó esélyteremtést és még számos más eredményt. Az általános választójogot a szintén a munkások összefogásából létrejött szociáldemokrata pártok harcolták ki, ahogy a második világháború utáni jóléti intézményeket is. Ahogy azt Thomas Piketty francia közgazdász empirikus munkáiból tudjuk, a jóléti állam időszaka (nagyjából 1947–1974) volt a kapitalizmus egyetlen korszaka, amikor a bérek lépést tartottak a termelékenység növekedésével.{6} Ahogy már említettük, sem előtte nem volt ez így, sem pedig a jóléti államokat követő neoliberális korszakban. Acemoglu és Johnson hangsúlyozza, hogy – szemben a technooptimisták illúzióival és hamis propagandájával – a technológia fejlődése önmagában nem hozta el az életkörülmények általános javulását: ehhez az kellett, hogy a társadalom széles rétegei kiharcolják és gyakorolják a technológia kormányzását. A technooptimisták már az ipari forradalom és a kapitalizmus kezdeti időszakában amellett érveltek a hatékonyság és a haladás nevében, hogy az állam, azaz a szélesebb közösség vonuljon vissza a társadalmi kérdések szabályozásától, és hagyja meg azt az iparbáróknak, mert csak keresztbe tenne a történelem feltartóztathatatlan fejlődésének. Mint azonban az elemzésből látható, a technológiai hatékonyság fejlődéséből annak társadalmi kormányzása nélkül csupán egy szűk elit profitált.

Az Egyesült Államok a 19. század közepéig alapvetően mezőgazdasági ország maradt. Az európai importfüggést felismervén hamar iparosításba kezdtek, magas védővámok mögött, masszív állami támogatásokkal. Az így létrejövő hazai ipar azonban rövid idő alatt rendkívül koncentrálttá vált. Ebben az aranykornak nevezett érában olyan nagyvállalkozók voltak képesek egyeduralkodókká válni a maguk területén, mint az olajipart monopóliummá fejlesztő Rockefeller, az acélgyártást sarokba szorító Carnegie, a vegyipar bárója, DuPont, a vasutakat uraló Vanderbilt, illetve a pénzvilág mindenható ura, J. P. Morgan. Nem véletlenül hívják mind a mai napig ezeket az iparmogulokat rablóbáróknak egy rendkívül népszerű róluk szóló könyv{7} címe alapján, amely a középkori útonálló lovagokra utal. A korszak tényfeltáró újságírói{8} nyilvánosságra hozták ezen rablóbárók minden viselt dolgát. John D. Rockefeller nem elsősorban jó termékeivel gyűrte maga alá gyakorlatilag a teljes olajipart, hanem olyan megkérdőjelezhető praktikákkal, mint hogy lefizette a vasúttársaságokat, hogy azok ne szállítsák versenytársai termékeit, akiket aztán tönkremenetelük után felvásárolt. Carnegie, Rockefeller és a vasúttulajdonosok egytől egyig fegyveres erőszakkal léptek fel a sztrájkoló munkásaikkal szemben. A Szenátus tagjait az idő tájt még nem választották, hanem az államok törvényhozása delegálta, azaz a gyakorlatban ezeket a pozíciókat „adták-vették”, ami kitűnő lehetőséget biztosított a rablóbárók számára, hogy széles kormányzati támogatást vásároljanak maguknak. Klasszikus foglyul ejtett állam. Az elnökválasztási kampányok első számú támogatói szintén ők voltak, ahogy azok ma is. Ebből a korból maradt fenn Mark Hanna szenátor híres mondása: „A politikában két dolog számít. Az első a pénz. A második nem jut eszembe.”

{1} Smith 1776

{2} Tönnies 2004

{3} Arrow 1994

{4} Acemoglu and Johnson 2023

{5} Beckert 2014

{6} Piketty 2017, 2020, 2022

{7} Josephson 1962

{8} Az angolul muckrakers (’trágyagereblyézők’) elnevezéssel illetett oknyomozó újságírók egyik leghíresebbike a Standard Oil bűneit feltáró Ida M. Tarbell volt, aki könyvet is írt a cégről (Tarbell 2015).