ÉRZELMES
KLASSZIKUSOK

THOMAS HARDY

EGY TISZTA NŐ

– regény –

ATHENAEUM

FORDÍTOTTA
SZABÓ LŐRINC

ATHENAEUM KIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló mű

Thomas Hardy: Tess of the d’Urbervilles

Hungarian translation © Szabó Lőrinc jogutódai, 2021

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8. Tel.: 235-5020

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 152 6

Felelős kiadó: Dian Viktória

Sorozatszerkesztő: Kustos Júlia

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ELSŐ SZAKASZ
A LÁNY

1

Május vége táján, estefelé, egy középkorú férfi igyekezett haza Shastonból Marlott faluba, a szomszédos Blakemore- vagy Blackmoor-völgybe. Két lába, amely vitte, nagyon ingadozott, és a járása gacsos volt, ami az egyenes iránytól kissé balra húzta. Időnként keményen biccentett a fejével, mintha rábólintana valamire, noha semmi különösre nem gondolt. Karján üres tojásoskosár csüngött, kalapja gyűrött volt, egy ponton pedig, a karimán, ott, ahol megemelésnél a hüvelykujj érintette, teljesen kikopott. Csakhamar egy korosabb lelkésszel találkozott, aki szürke kancáján poroszkált, és közben valami vándornótát dúdolt.

– Jó estét – mondta a kosaras ember.

– Jó estét, Sir John – mondta a pap.

A gyalogos néhány lépés múlva megállt s visszafordult.

– Már megbocsásson, uram; a legutóbbi piacnapon ebben az időben már találkoztunk ezen az úton, és azt mondtam, hogy „Jó estét”, és tiszteletes úr azt felelte, hogy „Jó estét, Sir John”, ahogy most.

– Azt én – mondta a pap.

– És egyszer már azelőtt is; lehet úgy egy hónapja.

– Lehetséges.

– Akkor hát mire gondolt, mikor így több ízben is „Sir John”-nak szólított, holott én egyszerűen csak Jack Durbeyfield vagyok, a házaló kereskedő?

A lelkész közelebb léptetett.

– Szeszélyből történt – mondta; és pillanatnyi tétovázás után: – Éspedig egy felfedezés miatt, amit nemrégiben tettem, mikor családfákat néztem át grófságunk megírandó története számára. Tringham lelkész vagyok, a régész, Stagfoot Lane-ből. Csakugyan nem tudja, Durbeyfield, hogy maga az egyenesági képviselője a d’Urberville-ek ősi lovagi családjának, amely Sir Pagan d’Urberville-től származtatja eredetét; ez a híres lovag pedig Hódító Vilmossal jött be Normandiából, ahogy az a Battle Abbey Krónikából kiderül?

– Sose hallottam, uram!

– Pedig így van. Emelje meg az állát egy pillanatra, hogy jobban láthassam a profilját. Úgy van, ez igazi d’Urberville-orr és -áll, kissé meghamisítódva. A maga őse egyike annak a tizenkét lovagnak, aki a normandiai Lord of Estremavilla segítségére volt, mikor az Glamorganshire-t meghódította. Családja egyes ágainak Anglia eme részében mindenütt voltak udvarházai; nevüket István király idejében feltüntetik a Kincstári Iratok. János király uralkodása alatt egyikük elég gazdag volt ahhoz, hogy nemesi birtokot adományozott légyen a Máltai Lovagrendnek; és II. Edward idejében egy Brian nevű ősét Westminsterbe hívták, hogy ott részt vegyen a Nagy Tanácsban. Oliver Cromwell korában kissé hanyatlottak, de nem komolyan, és II. Károly uralkodása alatt koronahű magatartásukért a Királyi Tölgy Lovagjaivá ütötték az elődjeit. Úgy ám, Sir Johnok egész nemzedékei követték egymást a maga családjában, és ha a lovagi cím örökölhető lenne, mint a báróság, ahogyan a régi időkben volt, amikor a lovagság apáról fiúra szállt, akkor maga most Sir John volna.

– Ne mondja!

– Egyszóval – összegezte a lelkész, lába szárához csattantva a lovaglópálcáját –, aligha akad még egy ilyen család Angliában.

– Hogy a mennykőbe, aligha akad? – mondta Durbeyfield. – Én meg csak folyton itt lődörgök té s tova, mintha tán a legutolsó ember volnék az egyházközségben… És mikor derültek ki rólam ezek a dolgok, Tringham tiszteletes úr?

A pap elmagyarázta, hogy amennyire ő tudja, mindez halott emlék, és aligha lehetne mondani, hogy egyáltalán tudnak róla. Az ő kutatásai a múlt tavasszal, azon a napon kezdődtek, amikor a d’Urberville család viszontagságait nyomozva megpillantotta Durbeyfield nevét a szekere oldalán, és erre kedve támadt némi fürkészkedésre az öreg apja és nagyapja körül, míg végül teljesen tisztán nem látott a dologban.

– Először úgy véltem, jobb nem zavarnom magát ilyen haszontalan közléssel – mondta. – De hát az ösztöneink néha erősebbek, mint a belátásunk. Meg aztán, gondoltam, maga talán tudott is mindig a dologról.

– Hát, igaz, hallottam egyszer s másszor, hogy a családom jobb napokat látott, mielőtt Blackmoorba került. De nem törődtem vele, úgy gondolva, hogy eszerint hát valamikor két lovunk volt, míg most csak egy van. Aztán meg van nekem otthon egy öreg ezüstkanalam meg egy öreg pecsétnyomóm; de hát, Úristen, mit ér egy kanál meg egy pecsétgyűrű?… Pedig csak elgondolni is, hogy én meg ezek a nemes d’Urberville-ek mindétig egyazon hús és vér voltunk! Mesélték, hogy a nagyapám titkolózó ember volt, és hogy nem szívesen emlegette, honnan került ide… És most hol füstöl a kéményünk, ha szabad kérdeznem, tiszteletes úr; úgy értem, hogy hol lakunk mi, d’Urberville-ek?

– Nem laknak sehol se. Kihaltak – mint nemesi család.

– Kár.

– Hát igen, a családi krónika ilyenkor hazugul azt mondja, hogy férfiágon kihalt a család; vagyis, hogy elsüllyedt… megszűnt.

– Akkor meg hol porladunk?

– Kingsbere-sub-Greenhillben; ott feküsznek szép sorjában az ősei, a családi sírboltban, a családi szobrokkal, szürke márvány-baldachinok alatt.

– És hol vannak udvarházaink és birtokaink?

– Sehol sincsenek.

– Ó! Földjeink sem?

– Semmi sincs; habár, ahogy mondtam, valamikor bőségesen volt mindenük, mert a családja igen sokfelé elágazott. Volt udvarházuk ebben a grófságban Kingsbere-ben, egy másik Shertonban és még egy Millpondban, és egy negyedik Lullsteadben, és egy ötödik Wellbridge-ben.

– És leszünk még valaha a magunkéban?

– Hja, azt nem tudom megmondani!

– És mi okosat tehetnék én ebben az ügyben, uram? – kérdezte némi szünet után Durbeyfield.

– Hát… semmit, semmit; legfeljebb vezekelhet, elgondolván, „hogy elhullottak a hősök”.{1} A dologban van valami érdekesség a helyi történetíró és a genealógus számára, egyéb azonban semmi. Majdnem ugyanilyen dicsőséges család nem egy akad ennek a megyének a parasztjai között. Isten vele.

– Nem fordulna vissza? Üríthetnénk egy korsót a dolog örömére, Tringham tiszteletes úr! A Tiszta Csöppben remek sört ád a csap, habár, meg kell adni, olyat mégsem, mint amilyen a Rolliveré.

– Nem, köszönöm; ma nem, Durbeyfield. Magának már elég volt. – A beszélgetést így lezárva, a lelkész továbbkocogott, nem vévén biztosra, helyes volt-e szóvá tennie ezt a kis históriai érdekességet.

Mikor elment, Durbeyfield tett még néhány lépést, mélységes álmodozásban, aztán leült egy gyeppadra az út mentén, maga elé téve a kosarat. Pár perc múlva messziről egy siheder tűnt fel; ugyanabban az irányban haladt, amelyben az előbb Durbeyfield. Az utóbbi, meglátván a fiút, felemelte a kezét, a suhanc pedig gyorsította lépteit, és odament hozzá.

– Fiú, fogd ezt a kosarat! Elintézel valamit a megbízásomból.

A lécnyurga kamasz összehúzta homlokát:

– Nono, ki maga, John Durbeyfield, hogy úgy parancsolgat, és „fiú”-nak nevez? Éppúgy tudja a nevemet, ahogy én a magáét!

– Tudod, tudod? Nagy titok az… nagy titok az! No, csak tedd a parancsot, és vidd az üzenetet, amit rád bízok… Mert, Fred, neked szívesen megmondom: a titok az, hogy nemes származék vagyok: ma délután derült ki, ebben a minutában. – És Durbeyfield, ahogy ezt a kijelentést megtette, ültéből hanyatt dőlve, nagyúri kényelemmel végignyúlt a gyepen a százszorszépek közt.

A suhanc Durbeyfield előtt állt, és tetőtől talpig végigmérte az öreget.

– Sir John d’Urberville: ez a nevem – folytatta a heverő ember. – Vagyis, ha a lovagok bárók volnának; márpedig azok. Mindezt feljegyezte rólam a történelem. Nem hallottál valaha, fiú, Kingsbere-sub-Greenhillről?

– De. Voltam a greenhilli vásáron.

– No hát, annak a városnak temploma alatt feküsznek…

– Az nem város, az a hely, amelyre én gondolok; legalábbis nem volt az, mikor ott jártam, hunyorgó, vaksi fészek!

– Ne a helységgel törődj, fiú, nem az a kérdés forog szőnyegen. Annak a falunak a temploma alatt feküsznek az őseim, száz meg száz, páncélruhában és ékszerekkel, nagy ólomkoporsókban, mindegyiknek sok tonna a súlya. Nincs még ember Dél-Wessex grófságban, akinek dicsőbb és nemesebb csontvázai volnának a családjában, mint nekem.

– Igazán?

– Most pedig fogd a kosarat, és indulj Marlottba, és ha eljutottál a Tiszta Csöpp fogadóba, mondd, küldjenek rögtön lovat és kocsit, hogy hazavigyen. És a kocsi aljába tegyenek be egy butykos rumot, és krétázzák a nevemre. És ha ezzel végeztél, menj tovább a kosárral mihozzánk, és mondd meg a feleségemnek, tegye félre a mosást, nem kell befejeznie, és várjon, míg haza nem érek, mert nagy hírt viszek neki.

Minthogy a kamasz hitetlenkedve állt előtte, Durbeyfield a zsebébe nyúlt, és előhúzott egy shillinget, egyikét ama krónikusan kevésnek, amellyel rendelkezett.

– A fáradságodért, fiú.

Erre már a fiatalember másképp mérte föl a helyzetet.

– Igenis, Sir John. Köszönöm. Parancsol egyebet, Sir John?

– Mondd meg otthon, hogy vacsorára szeretnék… hát igen, birkatokányt, ha hozzájutnak; ha nem jutnak hozzá, akkor véres hurkát; és ha azt se kapnak, hát pacal is megteszi.

– Igenis, Sir John.

A fiú fogta a kosarat, és épp mikor megindult, egy rezesbanda hangjai csaptak hozzájuk a falu felől.

– Nono! – figyelt fel Durbeyfield. – Csak nem énértem?

– A nőegyleti körmenet, Sir John. A maga lánya is tagja!

– Az ám, egész kiverték a fejemből a nagyobb dolgok! No, szedd az irhád, és ide azt a kocsit, talán körbehajtatok, és megszemlélem a fehérnépet.

A fiú távozott, és Durbeyfield várakozva hevert a százszorszéppel tarka gyepen, az alkonyi napban. Sokáig egy árva lélek sem ment arrafelé, és csupán a banda egy-egy dallamfoszlánya volt minden emberi hang, amit a kék dombok karéjában hallani lehetett.

2

Marlott falu az említett szép Blakemore- vagy Blackmoor-völgy északkeleti földhullámai között feküdt, körülzárt és félreeső vidék, legnagyobbrészt még nem tapodta turista vagy tájképfestő, noha négy óra alatt el lehetett érni Londonból.

A völggyel úgy a legjobb megismerkedni, hogy a környező dombok tetejéről veszi szemügyre az ember – kivéve talán a nyári aszály hónapjait. Ha azonban vezető nélküli kirándulás próbál rossz időben behatolni a búvóhelyeire, könnyen csalódást kelthet szűk, tekervényes és sáros útjaival.

Ezt a termékeny és védett vidéket, ahol sohasem barnák a mezők, és sohasem apadnak ki a források, délről az a kiugró mészhegypárkány határolja, amely Hambledon Hill, Bulbarrow, Nettlecombe-Tout, Dogbury, High Stoy és Bubb Down kiemelkedő pontjait zárja közre. Az utas, aki a tengerpart felől jön, és átvergődik vagy húszmérföldnyi meszes és lejtős fenyéren és búzaföldön észak felé, egyszerre csak eléri e meredélyek szegélyeinek valamelyikét, s meglepődve és gyönyörködve szemléli az előtte térkép gyanánt szétterülő tájat: ez a föld ugyanis tökéletesen különbözik attól, amelyen eddig áthaladt. Mögötte nyitva a hegyek, a nap vakítva tűz alá akkora mezőkre és földekre, hogy határtalan jelleget kap tőlük a táj, az utak fehérek, a gallyakból font sövények alacsonyak, a levegő színtelen. Itt, a völgyben, mintha valami kisebb és finomabb lépték szerint szerkesztették volna a világot; a mezőket mindenütt körülkerítették, s abból a magasságból megkicsinyedve, sövénysorai sötétzöld fonalhálózatnak tűnnek föl, amelyek szertefutnak a gyep világosabb zöldjén. A levegő lent bágyadt, és annyira árnyalja az azúr, hogy az, amit középtávlatnak neveznek a festők, szintén átveszi ezt a színt, míg túlnan a legmélyebb ultramarinba öltözik a láthatár. A szántható föld kevés; körül is zárják gondosan; a kilátás azonban, csekély kivétellel, mindenütt rétségek és cserjések tág és gazdag tömegét mutatja, amelyek kisebb dombokat és völgyeket borítanak a nagyobbon belül.

Ilyen a Blackmoor-völgy.

A vidék történelmi szempontból nem kevésbé érdekes, mint topográfiai tekintetben. A völgyet régebbi korokban úgy ismerték, mint a Fehér Szarvas Erdejét; az elnevezésnek érdekes legenda volt az alapja, III. Henrik király idejéből, s eszerint egy szép fehér szarvas, melyet a király üldözött, de szándékosan nem ejtett el, és amelyet egy bizonyos Thomas de la Lynd mégis leterített, súlyos pénzbírságnak lett az okozója. Azokban a napokban, sőt még aránylag újabb időkben is, a környéket sűrű erdőség borította. Korábbi állapotának a nyomait mindmáig meg lehet találni azokban a régi tölgybozótokban és szabálytalan szálerdőövezetekben, amelyek még most is élnek a lejtőin, és az odvas fákban, melyek annyi legelőjét árnyékolják.

Az erdők eltűntek, de múltjuk árnyában ma is dívik néhány régi szokás. Egyik-másik azonban csak átalakulva vagy leplezett formában tengődik. A Május-nap táncát például még látni lehetett, éspedig éppen azon a délutánon, amelyről beszélünk, egyleti mulatság vagy – ahogy nevezték – „klubséta” álarca alatt.

Érdekes esemény volt ez a séta Marlott fiatalabb lakosainak számára, noha valódi érdekességét a ceremónia résztvevői maguk nem észlelték. Különlegessége nem annyira abban állt, hogy az évfordulón változatlanul megtartották a felvonulás szokását és a táncünnepet, hanem inkább abban, hogy csupán nők vettek részt benne. Férfiegyletekben ilyen ünnepek, kihalóban ugyan, de kevésbé voltak ritkák; a gyöngédebb nem természetes félénksége vagy pedig a férfi hozzátartozók részéről tapasztalható gunyoros magatartás azonban a maradék női egyesületeket (ha ugyan akadt még egy!) megfosztotta glóriájuktól és működésük zavartalanságától. A marlotti klub már csak egymaga tartotta fenn a helyi Cerealiát.{2} Évszázadok óta rendezte sétáit, ha nem mint jótékonysági egylet, hát mint valami fogadalmi nőközösség; és rendezte most is.

A klubtagok mind fehérbe öltöztek; vidám emléke volt az a régi naptári időknek, mikor jókedv és május egyet jelentett, s a hosszú távú tervezgetés szokása még nem szállította alá egyhangú átlagra az érzelmeket. Első nyilvános magukmutogatása körmenetben történt: párosával összefogózva bejárták a falu területét. Eszmény és valóság kissé ütközött, mikor a napfény megvillantotta alakjukat a zöld sövények és a kúszónövény csipkézte házfrontok előtt; mert, noha az egész csapat fehér ruhát viselt, nem akadt köztük két egyforma fehér. Egyik-másik megközelítette a tiszta hófehéret; néhányat kékes sápadtság árnyalt; s az idősebbek ruhái közt (melyek valószínűleg évekig hevertek összehajtogatva a szekrényben) nem egy akadt, amely hullaszínűbe hajolt át, és georgiánus stílusra emlékeztetett.

Ráadásul ahhoz a megkülönböztetéshez, amit a fehér ruha jelentett, minden asszony és lány hántott fűzfavesszőt vitt a jobb kezében, a balban pedig fehér virágcsokrot. A vessző lehántása és a virágszedés személyes buzgólkodás műve volt.

Akadt a menetben néhány középkorú, sőt öregebb asszony: ezüstdrót hajuk és ráncos arcuk, melyen meglátszott az idő és a sok sanyarú gond, szinte groteszkül és föltétlenül gyötrelmes jelenségként hatott ebben a vidám környezetben. De jól megnézve a dolgot, minden ilyen szorongó és meggyötört asszonynak az arcából, akihez közel volt már az idő, amikor majd azt mondja, hogy „nincs örömöm benne”, többet lehetett kiszedni és kiolvasni, mint fiatal társaikéból. Azonban hagyjuk most az öregebbeket, azoknak a kedvéért, akiknek pruszlikja alatt gyorsan és melegen dobogott az élet.

A csapatban természetesen többségben voltak a fiatal lányok, és dús hajzatuk az arany, a fekete és a barna minden árnyalatát ragyogtatta a napfényben. Egyeseknek szép szemük volt, másoknak szép orra vagy szép szája és alakja; mindenképpen szép csak kevés volt, vagy talán egy sem. Abból, hogy a fürkész nyilvánosságnak ily kegyetlenül kitéve mily nehezen tudták fegyelmezni ajkuk vonalait, hogy képtelenek voltak a fejüket egyensúlyban tartani, és tovaűzni arcvonásaikból az elfogódottságot, azonnal látszott, hogy igazi parasztlányok, és hogy nem szokták meg a bámész szemeket.

És ahogy egyenként és összesen élvezték a szabadban a meleg napsugarat, úgy őrzött mindegyikük egy-egy külön kis napot a lelkében, hogy abban sütkérezzék; valami álmot, valami érzést, valami szeszélyt, vagy legalább valami távoli és idegenszerű reményt, amely, noha talán már-már semmivé zsugorodott, még mindig élt, ahogy a remény élni szokott. Így aztán mind derűsek voltak, és sokan közülük vidámak.

Megkerülték a Tiszta Csöpp fogadót, és éppen lekanyarodtak az országútról, hogy egy sövénykapun át a rétre menjenek, mikor az egyik nő felkiáltott:

– Jóságos Isten! Nézd csak, Tess Durbeyfield, nem a te apád kocsikázik ott hazafelé?!

Szavaira a csapatnak egy fiatal tagja arrafelé nézett. Finom és szép lány volt, valószínűleg nem szebb, mint nem egy másik, de mozgékony pünkösdirózsa-szája és nagy, ártatlan szeme szinte megszólaltatta arcszínét és termetét. Piros szalagot viselt a hajában, és az egyetlen volt ebben a fehér társaságban, aki ilyen élénk dísszel büszkélkedhetett. Amint odanézett, épp feltűnt Durbeyfield, amint az úton jött a Tiszta Csöpp kocsiján; a bodorított hajú, izmos lány, aki a csézát hajtotta, könyöke fölé gyűrte a ruhája ujját. A kis üzem jókedvű cselédlánya volt, faktótumi{3} szerepében időnként lovászinas és kocsis. Durbeyfield, hátradőlve és gyönyörűségében szemét lehunyva, feje fölött lengette a kezét, és lassú recitatívban énekelte:

– Pompás – családi – sírbolthoz – jutottam Kingsbere-ben – és lovagi ősökhöz: – ott feküsznek – ólomkoporsókban!

Az egyleti tagok kuncogni kezdtek, kivéve azt a lányt, akit Tessnek szólítottak; abban érezhetően nőtt a lassú forróság, mikor látnia kellett, hogy az apja valamennyiük előtt ily nevetségessé tette magát.

– Fáradt, ez az egész – mondta gyorsan –, és azért megy kocsin, mert a mi lovunknak ma pihennie kell.

– Ó, Tess, te szent együgyűség – felelték társai. – Beszeszelt a vásáron. Haha!

– Ide hallgassatok: egy lépést se megyek tovább, ha csúfot űztök belőle! – kiáltott Tess, és az eddigi rózsás pír most a teljes arcát és nyakát elfutotta. Szeme pillanat alatt nedves lett, és tekintete a földre szegeződött. Észrevévén, milyen mély fájdalmat okoztak neki, a többiek elhallgattak, és a rend helyreállt. Tesst nem engedte a büszkesége, hogy megint az országút felé tekintsen, megtudni, mit akarhatott az apja, ha egyáltalán akart valamit; így hát csak ment tovább a csapatban az elkerített hely felé, ahol a gyepen a táncünnepély készült. Mire odaértek, visszanyerte lelki békéjét, vesszejével meglegyintette szomszédját, és beszélgetett, akárcsak máskor.

Tess Durbeyfield életének ebben a korszakában csak olyan érzelmeknek volt az edénye, amelyekbe nem keveredett tapasztalat. Bizonyos fokig tájszólással beszélt, a falubeli iskola ellenére; ennek a dialektusnak jellegzetes zenét ad ezen a vidéken az a hang, melyet megközelítően az ör szótag fejez ki; valószínűleg van olyan gazdag zengésű, mint bármilyen más emberi nyelv. A csucsorodó, mélypiros száj, melynek ez a szótag a szülöttje volt, még aligha kapta meg végleges alakját, és Tess alsó ajka kissé valahogy mindig felfelé lökte a felső ajka közepét, valahányszor egy szó után a két ajak összezárult.

Külsejében még gyermekkorának szakaszai settenkedtek. Ahogy most ott haladt, minden kérkedő, szép nőisége ellenére néha a tizenkettedik életévét láthatta orcáin a szem, vagy pedig kilencedik esztendejének szikráit a tekintetében; sőt időnként az ötödik éve is átsuhant szájának íve fölött.

Ezt azonban kevesen tudták, és még kevesebben gondolkoztak rajta. Egy szerény kisebbség, főképp idegenek, megbámulta, ha véletlenül elhaladt mellette; egy pillanatra bizonyára megütötte a lány frissessége, és eltűnődött, hogy fogja-e még látni: mindamellett csaknem mindenki számára csupán egy szépséges, festői parasztlány volt, és semmi több.

Durbeyfieldnek már híre-hamva sem volt, diadalkocsija, melyet a női lovász hajtott, eltűnt, s miután a klub elfoglalta kijelölt helyét, megkezdődött a tánc. Mivel férfinép nem volt a társaságban, a lányok eleinte egymással táncoltak, mikor azonban véget ért a napi munka, a falu hímnemű lakosai, továbbá mindenféle egyéb ráérő és utasember, a hely köré gyűltek, és szemmel láthatóan hajlandók voltak párkereső alkudozásba elegyedni.

A nézők közt három magasabb társadalmi osztályba tartozó fiatalember ácsorgott; mindegyiknek szíjas kis hátizsák volt a vállán, kezükben vastag bot. Annyira hasonlítottak, és életkoruk annyira egymás szomszédja volt, hogy a néző szinte rögtön testvéreknek látta őket; azok is voltak. A legidősebb a segédlelkészek előírásos fehér nyakravalóját, magasan zárt mellényét és keskeny karimájú kalapját viselte; a második a szokásos alapvizsgás egyetemista volt; a harmadikat s egyúttal legfiatalabbat még nem jellemezhette a megjelenése: volt valami nyílt és fesztelen a szemében és az öltözködésében, ami kimondatlanul is jelezte, hogy eddig aligha fogta be hivatásszerű munka. Csak az rítt le róla, hogy tanulmányai során kissé kapkodva kísérletezhet ezzel is, azzal is.

A három testvér elmondta frissen szerzett ismerőseinek, hogy a pünkösdi ünnepek alatt gyalogtúrát tesz a Blackmoor-völgyön át, és hogy az útjuk Shaston városától, délnyugatról, északkeletnek visz.

Áthajoltak az út menti korláton, és megkérdezték, mi a jelentősége a táncnak és a lányok fehér ruhájának. A két idősebb testvérnek nyilvánvalóan esze ágában sem volt egy pillanatnál tovább időzni, a sereg lány látványa azonban, ahogy férfipartner nélkül táncoltak, láthatóan mulattatta a harmadikat, úgyhogy az nem sietett továbbindulni. Megoldotta a szíját, a zsákot botjával együtt a sövénypadra fektette, és benyitott a kapun.

– Mit csinálsz, Angel? – kérdezte a legidősebb.

– Kedvem jött fordulni velük egyet. Miért ne ti is? Egy-két perc, ugye, nem tart fel?

– Ugyan, ugyan; micsoda butaság! – mondta az első. – Nyilvánosan táncolni egy csomó falusi libával: képzeld, ha meglátnák! Gyere, mert ránk sötétedik, mielőtt Stourcastle-ba érünk, márpedig előbb nem kaphatunk szállást; azonkívül át kell olvasnunk még egy fejezetet Az agnoszticizmus visszautasításából, mielőtt elalszunk, ha már cipelem a könyvet.

– Jó, jó; öt perc múlva utolérlek téged és Cuthbertet; ne maradjatok. Szavamra, Felix, ott leszek.

A két idősebb fiú kelletlenül otthagyta, és megindult, magával vivén öccse hátizsákját, hogy könnyítsen az útján, mikor majd utánuk megy; a legfiatalabb pedig belépett a tánchelyre.

– Roppant siralmas dolog – fordult, meghajolva, két-három lányhoz, aki a közelében állt, mihelyt szünet támadt a táncban. – Hol vannak a partnereik, kedveskéim?

– Még nem végeztek a munkájukkal – felelt a legbátrabbik. – Lassan-lassan itt lesznek. Fordul addig egyet, uram?

– Hogyne! Csakhogy mi egy annyi sokhoz?

– Több, mint egy se! Szomorú, ha az ember folyton barátnőjének bámul az arcába, és azzal tipeg-topog, és össze sem kapaszkodhat tisztességesen. No, kapjon el valakit!

– Hsz! Ne olyan tolakodóan! – mondta egy félénkebb.

Az invitálásra a fiatalember végignézett rajtuk, és megpróbált különbséget találni köztük; ez azonban, minthogy az egész csoport annyira új volt neki, nemigen sikerült. Fogta hát szinte az elsőt, aki a keze ügyébe került, s az nem a beszédes lány volt, aki pedig remélte, hogy rája esik a választás; és véletlenül Tess Durbeyfield sem volt. Családfa, ősi csontvázak, a sírfeliratok és a d’Urberville-vonások eddig nem segítették Tesst életének csatájában, még annyira sem, hogy a legesetlenebb parasztlányokat megelőzve táncost szereztek volna neki. Ennyit a normann vérről, ha nem támogatja viktoriánus vagyon.

A lánynak, aki őket elhomályosította, bármi volt is, nem jegyezték fel a nevét; de minden társnője irigyelte, mint az elsőt, aki legény táncos fényűzését élvezte azon az estén. A példának azonban olyan ereje volt, hogy a falusi fiatalok, akik, míg a betolakodó közbe nem lépett, nem siettek átlépni a kapun, most sorra becsöppentek, és a párokat csakhamar látható erjedésbe hozta a falusi ifjúság, úgyhogy végül az egylet legszerényebb nőtagjának sem kellett férfiszerepet játszania a táncban.

A toronyóra kondult, a diák erre hirtelen azt mondta, hogy indulnia kell, máris megfeledkezett magáról, utol kell érnie a társait. Amint kiállt a táncból, tekintete Tess Durbeyfieldre villant, akinek nagy szeme, őszintén szólva, valami egészen halk szemrehányást árult el, amiért a fiú nem őt választotta. Ekkor már ő is sajnálta, hogy épp a szerénysége miatt nem vette észre a lányt; ez járt a fejében akkor is, amikor elhagyta a gyepet.

Nagy késése miatt rohanva indult nyugatnak, lefelé az ösvényen, és nemsokára túl volt a közbülső mélyedésen, és már a következő kaptatót hágta. Még nem érte utol a bátyjait, de megállt lélegzetet venni, és visszanézett. Meg tudta különböztetni a lányok keringő, fehér alakjait a zöld sövények közt: éppúgy örvénylettek, mint amikor közöttük volt. Úgy látszik, már egészen elfelejtették.

El, mindnyájan; de egy talán nem. Ez a fehér alak külön és távolabb állt, a kerítésnél. A diák ráismert, hogy ez az a csinos teremtés, akivel nem táncolt. Jelentéktelen ügy volt, ösztönösen mégis azt érezte, hogy megbántotta a lányt a figyelmetlenségével. Sajnálta, hogy nem kérte fel; szerette volna tudni a nevét.

Olyan szerény lánynak mutatkozott, annyi kifejezés volt a szemében, és olyan bájos volt könnyű, fehér ruhájában, hogy a fiú úgy érezte: bután cselekedett.

Segíteni azonban nem lehetett a dolgon, a diák megfordult, és gyors gyaloglásba dőlve, kiűzte fejéből ezeket a gondolatokat.

3

Ami Tess Durbeyfildet illeti, ő nem ejtette ki emlékezetéből oly könnyen az esetet. Jó ideig nem volt kedve táncolni, bár partnere lett volna elég; de azok, ah! nem beszéltek olyan kedvesen, mint az idegen fiatalember. Csak amikor a napsugarak már elnyelték az ifjú idegen távolodó alakját a dombon, Tess csak akkor rázta le magáról átmeneti szomorúságát, és mondott igent kínálkozó táncosának.

Szürkületig a barátnőivel maradt, és meglehetős örömmel vett részt a mulatságban; noha, minthogy addig nem érintette meg szívét a szerelem, önmagáért élvezte a tánc és ütem örömét; s midőn látta a körülrajongott és megnyert lányok „szelíd kínjait és édes keservét, vonzó gyötrelmét s bűvös bánatát”, alig-alig sejtette még, hogy ebben a tekintetben ő maga mire képes. Hogy a fiúk egy-egy dsig-fordulónál versengtek és civakodtak a kezéért, az csak mulatság volt neki, semmi több; és ha vadultak, rendreutasította őket.

Talán tovább is maradt volna, de megint eszébe jutott apjának különös megjelenése és viselkedése, és nyugtalan lett; majd, kíváncsi lévén rá, hogy mi is történhetett az öreggel, csöndben megszökött a táncolók közül, és a falu vége felé indult, ahol szüleinek lakóháza állt.

Még csak hetven-nyolcvan méternyire közelítette meg a házat, de a fülét már ütemes hangok ütötték meg, bár nem olyanok, mint amilyeneket elhagyott; ismerte, nagyon jól ismerte ezeket a hangokat. Tompa koppanások szabályos sora hangzott a ház belsejéből, amit egy bölcső heves ringása keltett a kőpadlón, a bölcső mozgásához pedig egy női hang erőteljes iramban a Tarka boci népszerű dalát énekelte.

A zöld bo – korban a – mott pi – hent;

Jöjj, drága, megmuta – tom, hol!

A bölcsőringatás és a nóta egy-egy pillanatra megállt, s ilyenkor kiáltás foglalta el a dallam helyét az emberi hang legmagasabb pontján.

– Az én istenem áldja meg azt a te gyémánt szemedet! És a te viasz arcocskádat! És azt a cseresznye szádat! És a gyönyörűséges kis combodat! És minden porcikáját az édes kis angyali testednek!

Ez után a kitörés után a ringatás és az ének újrakezdődött, és tovább járta a Tarka boci. Ez volt a helyzet, mikor Tess ajtót nyitott és megállt bent, a gyékény lábtörlőn, hogy áttekintse a színteret.

A kis ház belseje, a dal ellenére, kimondhatatlanul siváran nehezedett a lány idegeire. A majális szabadtéri vigalmából, a fehér ruhák, virágcsokrok, fűzágak, a pázsiton örvénylő mozgás, az idegen felé megdobbant szív világából a magányos gyertyafény sárga melankóliájába: micsoda lépés! A gyötrelmes ellentéten kívül az önvád hidege is átborzongott rajta, amiért nem jött előbb haza, segíteni anyjának a tennivalóiban, hanem házon kívül szórakozott.

Anyja ott állt a gyermeksereg közepette, ahogy Tess elhagyta, a hétfői mosóteknő fölé hajolva, amely a hét végéig sose szokott megüresedni. Ebből a teknőből került ki előző nap – és rettentő erővel szúrt Tessbe a lelkiismeret fullánkja –, igen, ebből került ki az a fehér ruha is, amely most rajta volt, és amelynek az alját olyan könnyelműen bezöldezte a nedves füvön: bizony, az anyja csavarta és vasalta ki azt a saját kezével!

Durbeyfieldné, szokása szerint, fél lábon himbálózott a teknő mellett, a másik lába pedig azzal volt elfoglalva, hogy mint említettük, a legkisebbik gyermekét ringatta. Gyermek sok volt, és súlyuk alatt a két bölcsőtalp annyi éven át oly keményen dolgozott a padlókövön, hogy már csaknem laposra kopott, aminek következtében kemény zökkenő kísérte a bölcső minden lendületét, szövőszéki vetélőként dobálva benne a csöppséget egyik oldalról a másikra, ahogy Durbeyfieldné, akit a nótája tűzbe hozott, rá-rátaposott a bölcső szélére rugalmassága minden maradékával, amit meghagyott a munka, miután szinte maga is egész nap főtt a szappanos vízben.

Kip-kop, kip-kop, kopogott a bölcső; a gyertyaláng magasra szökött, és táncolni kezdett fel s alá; a víz csöpögött az asszony két könyökéről, az ének tovább vágtatott a strófa végéig, s közben Durbeyfieldné a lányát szemlélte. Joan Durbeyfield, bárhogy nyomta a népes család, még most is szenvedélyesen szeretett dalolni. Nem röpült be nóta a külvilágból a Blackmoor-völgybe, hogy Tess édesanyja egy hét alatt el ne csípte és ne tudta volna.

Vonásai halványan még mindig sugároztak valamit ifjúsága frissességéből, sőt csinosságából, valószínűvé téve, hogy az a személyi varázs, mellyel Tess dicsekedhetett, nagyrészt anyai örökség volt, tehát lovagkor utáni és történelmietlen érdem.

– Majd ringatom én a bölcsőt, anya – mondta szelíden a lány. – Vagy vessem le a jó ruhámat, és segítsek a kicsavarásnál? Azt hittem, rég megvagy.

Az anyja nem neheztelt Tessre, amiért olyan sokáig az ő két kezére hagyta a házimunkát; valóban, Joan csak néha haragudott rá ilyesmi miatt, nagyon kevéssé érezve Tess segítségének hiányát, mivel ösztönösen azzal szokott könnyíteni magán, hogy tennivalóit folyton halogatta. Sőt, ma este még a szokottnál is derűsebb hangulatban volt. Valami álmodozás, elmerengés, ujjongás volt anyai tekintetében, amit a lány nem tudott megérteni.

– Örülök, hogy megjöttél – szólalt meg az anya, mikor az utolsó hang elhagyta a száját. – Apádért kell mennem, hogy hazahozzam; de nagyobb esemény is van: mindjárt elmondom, mi történt. Elbámulsz, babám, ha megtudod! – (Durbeyfieldné rendszerint tájszólásban beszélt; lánya, aki hat osztályt járt ki a népiskolában egy Londonban végzett tanítónő vezetése alatt, két nyelvet beszélt: otthon, többé-kevésbé, a dialektust, házon kívül és jobb emberekkel szemben a rendes angolt.)

– Azóta, hogy elmentem? – kérdezte Tess.

– Azóta.

– Van köze ehhez annak, hogy apa ma délután bohócot csinált magából a kocsiban? Miért tette? Majd a föld alá nem süllyedtem szégyenemben.

– Mind összefügg a jó hírrel! Kiderítették, hogy mi vagyunk a legnagyobb nemesi család az egész grófságban, a családfánk visszanyúl Koromvér Olivér elé, a pogány törökök idejébe, síremlékekkel és kriptákkal, sisakforgókkal és címerpajzsokkal, a jó ég tudja, mi mindennel még. Szent Károly uralkodása alatt a Királyi Tölgy Lovagjai lettünk, és igazában d’Urberville a nevünk!… Nem dagad tőle a szíved? Ezért jött haza kocsin az apád; nem pedig mert ivott, ahogy a népek hiszik.

– Örülök neki. És segít rajtunk a dolog, anya?

– Hogyne! Úgy gondolódik, hogy nagy dolgok jöhetnek ki belőle. Egészen biztos, hogy csak úgy csődülnek majd hintaikon hozzánk a rangunkbeliek, mihelyt híre fut. Apád Shastonból hazajövet tudta meg, és részletesen elmondta nekem az egész ügyet.

– Hol van most apa? – kérdezte Tess hirtelen.

Válaszképpen az anyja mindenféle egyéb dolgot közölt vele.

– Bement ma Shastonba a doktorhoz. Úgy látszik, egyáltalán nem sorvadás. Aszongya, zsír van a szíve körül. Így, nézd csak.

Joan Durbeyfield beszéd közben hirtelen C alakba görbítette a hüvelyk- és mutatóujját, a másik mutatóujjával pedig a félkör bejárata felé bökött:

– A jelen pillanatban, mondja apádnak a doktor, itt teljesen zárva van, és itt is teljesen zárva van; ez a rész még szabad, mondja. Mihelyt ez a két pont találkozik, így ni – Durbeyfieldné teljes körré zárta össze ujjait. – Maga, kedves Durbeyfield úr, úgy el fog tűnni, mint az árnyék. Úgy ám. „Elélhet még tíz évig; de lehet, hogy elpatkol tíz hónap alatt, vagy tíz nap alatt.”

Tess ijedten nézett az anyjára. Hogy apja olyan hamar eltűnhessen az örök köd mögé, a hirtelen előkelőség ellenére!

– De hát hol van apa? – kérdezte megint.

Anyja kérlelő tekintetet vetett rá.

– Csak dühbe ne gurulj! A szegény ember, nagyon elgyengülve azután, hogy úgy fellelkesítették a tiszteletes hírei, félórával ezelőtt átment ide a Rolliver-kocsmába. Erőre kell kapnia, hogy indulhasson a méhkasrakománnyal, amit, előkelőség ide, előkelőség oda, le kell szállítani. Kevéssel éjjel tizenkettő után indulnia kell, olyan nagy az út.

– Erőre kell kapnia! – kiáltott hevesen Tess, miközben könnyek öntötték el a szemét. – Ó, istenem! Kocsmába megy, hogy erőre kapjon! És, anya, te ezt éppoly rendjén levőnek találod, mint ő!

Dorgáló hangja és rossz hangulata mintha az egész szobát betöltötte volna; szinte megijedtek tőle a bútorok, a gyertya és a szanaszét játszadozó gyerekek, sőt édesanyjának az arca is.

– Nem – mondta ingerülten Joan. – Nem találom rendjén valónak. Vártam reád, hogy itt légy, és vigyázz a házra, míg én érte megyek.

– Majd érte megyek én.

– Ó, nem, Tess. Tudod, nem segítene.

Tess nem pörlekedett. Tudta, mit jelent az anyja ellenvetése. Durbeyfieldné kabátja és főkötője titokban odacsempészve már a szomszéd széken feküdt, készen a tervezett kiruccanásra, aminek az asszony jobban fájlalta az okát, mint a szükségességét.

– És vidd ki a pajtába a Csalhatatlan Jövendőmondót – folytatta Durbeyfieldné, a kezét törölve gyorsan, és felöltözött.

A Csalhatatlan Jövendőmondó, öreg, vastag könyv, az asszony könyökénél hevert, s a sok forgatástól a szélei már a szedéstükörig koptak, Tess felvette, az anyja pedig elindult.

Az ilyen terepszemle, hogy magatehetetlen urát előhalássza a kocsmából, egyike volt Durbeyfieldné örömeinek, amelyek a gyermeknevelés szennyében és zűrzavarában még mindig megmaradtak számára. Rátalálni Rollivernél, egy-két órát elüldögélni mellette, közben felejteni a gyerekek minden gondját-baját: az élmény mindig boldoggá tette. Valami dicsfény, valami alkonyi izzás borult ilyenkor az életre. Minden gond és minden realitás anyagon túli tapinthatatlanságba burkolózott, puszta képzeletbeli tüneménnyé alakult át a nyugodt szemlélet számára, és nem állt többé az ember előtt súlyos valóságként, mely testet és lelket fölsebez. A kicsikék, nem lévén szem előtt, maguk is ragyogóbb és kívánatosabb tartozéknak tűntek föl, mint egyébként; innen nézve nem voltak humor és vidámság nélkül valók a mindennapi élet eseményei. Durbeyfieldné itt egy kicsit úgy érzett, mint ahogy akkor szokott volt érezni, amikor még menyasszonyként üldögélt mostani férje mellett, ugyanazon a helyen, félig becsukva szemét a férfi jellemhibái előtt, és csak az udvarló eszményi megjelenítőjét látva benne.

Tess, hogy magára maradt a kisebb gyerekekkel, mindenekelőtt kiment a jövendőmondó könyvvel, és bedugta a zsúptető alá. Valami furcsa, fetisisztikus félelem következtében az anya sohasem engedte, hogy a piszkos könyv egész éjszakára a házban maradjon, így hát minden tanácskérés után vissza kellett vinni oda. Az anya között, aki tele volt babonák, népi szokások, tájszólások és szájról szájra öröklődő balladák gyorsan pusztuló limlomjával, és a lány közt, akit rendszeres népiskolai oktatás és a szakadatlanul javított iskolatörvény átlagos tudásszintje nevelt, tátonghatott, mint mondani szokás, vagy kétszáz esztendőnyi szakadék. Ha együtt voltak, a jakobita és a viktoriánus korszak került egymás mellé bennük.

A kerti úton visszafelé haladva Tess azon tűnődött, hogy vajon mit akarhatott megtudni a könyvből az anyja ezen a különleges napon. Sejtette, hogy a dolog az ősi rokonság felfedezésével volt kapcsolatos, de arra nem is gondolt, hogy csupán őreá vonatkozott. Aztán elhárította magától ezeket a gondolatokat, és a napközben megszáradt ruha bespriccelésével foglalkozott, amiben kilencéves öccse, Abraham, és tizenkét és fél éves húga, Eliza-Louisa segített neki, akit röviden csak Liza-Lunak hívtak; a kisebbek már aludtak. Több mint négy esztendőnyi korkülönbség volt Tess és a legközelebbi testvér közt, miután az a két gyerek, aki kitöltötte volna az űrt, még kicsi korában meghalt, és ez valami anyahelyettesi jelleget adott a személyének, amikor egyedül maradt a fiatalabbakkal. Korban Abraham után két további lány következett, Hope és Modesty; aztán egy hároméves fiú. S végül a bébi, aki épp most töltötte be első esztendejét.

Mindezek a fiatal lelkek együtt utaztak a Durbeyfield-hajón; örömeik, szükségleteik, egészségük, sőt létezésük tekintetében is tökéletesen a két felnőtt Durbeyfield döntéseitől függtek. Ha a Durbeyfield-ház fejeinek úgy tetszett, hogy bajba, szerencsétlenségbe, éhínségbe, betegségbe, züllésbe, halálba vitorlázzanak, oda kellett vitorláznia velük ennek a fél tucat fedélközi kis fogolynak is, ennek a hat tehetetlen teremtésnek, akit sohasem kérdeztek, hogy akar-e élni egyáltalán, még kevésbé, hogy akar-e élni olyan kemény feltételek mellett, amilyeneknek a düledező Durbeyfield-háztartásban alávetve voltak. Vannak, akik szeretnék tudni, hogy a költő, kinek filozófiáját manapság mélynek és megbízhatónak ítélik, mert a verse szárnyaló és tiszta, honnan kap felhatalmazást, hogy a „természet szent elgondolásáról” beszéljen.

Az idő egyre későbbre járt, és sem az apa, sem az anya nem jelentkezett. Tess kinézett az ajtón, és gondolatban végigment Marlotton. A falu szemei lassan lecsukódtak. Gyertyákat és lámpákat oltottak mindenütt: Tess képzeletében jól látta az oltókat és kinyújtott kezüket.

Hogy anyja hazahozza az apját, az egyszerűen annyit jelentett, hogy Tessnek kell hazahoznia mindkettőjüket. A lány kezdte belátni, hogy egy gyönge egészségű embernek, akinek éjfél után egykor útnak kell indulnia, nem volna szabad ilyen kései órán kocsmában ünnepelnie ősi vérét.

– Abraham – szólt az öccsének –, vedd a kalapodat, nem félsz, ugye?… és menj fel Rolliverékhez, nézd meg, mi van apával meg anyával.

A fiú készségesen ugrott a székéről, kinyitotta az ajtót, és elnyelte az éjszaka. Félóra megint eltelt; sem férfi, sem nő, sem gyermek nem jött vissza. Úgy látszik, Abrahamet, miként a szüleit, tőrbe csalta és ott fogta a varázserejű kocsma.

– Magamnak kell mennem – mondta Tess.

Liza-Lu lefeküdt, Tess pedig, valamennyiükre rázárva az ajtót, elindult felfelé a sötét és girbegurba úton vagy utcán, amelyet nem sietős járókelőknek építettek; olyan utca volt, amely még akkor készült, amikor nem volt érték minden tenyérnyi föld, és amikor az órák egyetlen mutatóval is kielégítően beosztották a napot.

4

Rolliver kocsmája, az egyetlen sörház az elnyúlt és girbegurba falu innenső végén, csak házon kívüli kimérési engedéllyel dicsekedhetett; ennélfogva, miután a helyiségekben törvényesen senki sem ihatott, a fogyasztók kényelmére szolgáló berendezés mindössze egy hatujjnyi széles és két yard hosszú deszkára szorítkozott, amit drótdarabokkal a kerti palánkhoz kötöztek, úgyhogy valami polcfélét alkotott. Szomjas idegenek erre a deszkára tették le a poharaikat, mikor útközben megálltak és ittak, a maradékot pedig polinéziai térképmintákká loccsantották a poros földön, és szerették volna, ha kényelmesen üldögélhetnének a házon belül.

Így az idegenek. Hanem helyi fogyasztók is voltak, és ugyanezt a vágyat érezték; márpedig az akarat a megoldás atyja.

Az emeleti nagy hálószobában, melynek ablakát vastagon elfüggönyözte csak imént levetett gyapjú nagykendőjével Mrs. Rolliver, a kocsmárosné, ezen az estén csaknem egy tucat ember gyűlt össze, aki mind az üdvösséget kereste; valamennyien Marlott eme végének régi lakói és állandó látogatói ennek a menedékhelynek. Nem csupán az a tény, hogy a Tiszta Csöpp, a szétszórt falu túlsó végén levő teljes jogú kocsma, jelentős távolságra volt, tette a falu innenső felén lakók számára gyakorlatilag elérhetetlenné a nagykocsma kényelmét; hanem, és sokkal inkább, egy komolyabb kérdés is: az ital minősége; uralkodó nézet volt ugyanis, hogy jobb Rolliveréknél inni egy padlássarokban, mint a másik vendéglősnél abban a tágas házban.

Egy négylábú, nyomorúságos ágy, amely a szobában állt, három oldalról több személynek nyújtott ülőhelyet, aki köréje gyülekezett, néhány további ember egy fiókos szekrényre kapaszkodott fel, valaki a faragott tölgyfa „kuffer”-en ült; ketten a mosdóállványon, megint egy vendég a széken, így aztán valahogy mindnyájan kényelmesen megvoltak. Ebben az órában már elérkeztek a lelki jóérzésnek arra a fokára, amelynél bőrükön túlra szétáradt a lelkük, és személyiségük melegen terjengett a szobában. E folyamat során a szoba és bútorzata mind méltóságteljesebbé és pompázatosabbá vált; az ablakot függönyöző kendőtapéták gazdag mintázatát kezdte felmutatni, a komód rézfogantyúi arany koppantóknak tűntek fel, a faragott ágylábak pedig szemmel láthatóan rokonságba kerültek Salamon templomának nagyszerű oszlopaival.

Durbeyfieldné, miután Tesstől elválva idesietett, benyitott a főajtón, átment a földszinti helyiségen, amelyet mély homály fedett, és aztán, olyan ujjakkal, amelyek elárulták, hogy otthonosak a léc-zár kezelésében, kinyitotta a lépcsőajtót. Ahogy, lassúbb menetben, fölfelé haladt a kanyarodó lépcsőn, és ahogy a legfelső lépcsőfok fölött arca a keresztbecsapó fénybe emelkedett, a hálószobában összegyűlt társaság minden tagja ráfordította a tekintetét.

– …meghívtam néhány személyes barátomat, hogy az én költségemre folytassák az egyleti mulatságot – kiáltott le a lépések hallatára a kocsmárosné, folyékonyan, ahogy egy gyerek darálja a katekizmust, és közben fürkészve nézett lefelé a lépcsőn. – Ó, maga az, Mrs. Durbeyfield? Úristen, de megijesztett! Már azt hittem, valami hatósági pofa.

Durbeyfieldnét szemek és bólintások üdvözölték a konklávé többi tagja részéről, ő pedig oda ment, ahol az ura ült. A férfi mélázva, halkan dúdolt maga elé.

– Vagyok olyan jó, mint akárki, akárhol! Nagy családi sírbolthoz jutottam Kingsbere-sub-Greenhillben, és remek csontvázaim vannak, amilyenek senkinek Wessexben!

– Mondani akarok valamit, ami eszembe jutott a dologról, nagyszerű gondolat! – súgta jókedvű felesége. – Figyelj csak, John, vagy nem látsz? – bökte oldalba, mialatt Durbeyfield, átnézve az asszonyon, mintha az ablaküveg volna, folytatta szólamát.

– Pszt! Ne énekeljen olyan hangosan, barátom – szólt a kocsmárosné –, itt járhat valami hatósági figura, s elveszik az engedélyemet.

– Ugye mondta, mi történt velünk? – kérdezte Durbeyfieldné.

– Igen, mellesleg. Gondolja, hogy kinéz belőle valami pénz?

– Ó, az még titok – mondta óvatosan Joan Durbeyfield. – Mindamellett jó dolog rokonságban lenni egy hintóval, ha nem ülünk is benne. – Halkított eddigi hangján, mely a nyilvánosságnak szólt, és suttogva mondta a férjének: – Mióta megjöttél a hírrel, eszembe jutott, hogy létezik Trantridge mellett egy roppant gazdag hölgy; valahol a Vadaskertnél, akit d’Urberville-nek hívnak.

– Hogyhogy? Mi az? – fordult feléje Sir John.

A nő megismételte a közlését:

– Az a lady föltétlenül rokonunk – mondta. – És az a tervem, hogy elküldöm hozzá Tesst, bejelenteni a rokonságot.

– Csakugyan van egy ilyen nevű hölgy, jó, hogy mondod – dörmögött Durbeyfield. – Tringham tiszteletes nem gondolt rá. De az a hölgy fiatalabb ága a családnak, egész biztos; semmi mihozzánk képest, akik Norman király idejéből származunk.

Mialatt ezt a kérdést vitatták, nagy buzgóságában egyik házasfél sem vette észre, hogy a kis Abraham a szobába surrant, és az alkalmat leste, hogy hazaszólítsa őket.

– Gazdag nő, s egész biztos, hogy törődni fog a lánnyal – folytatta Durbeyfieldné –, és minden nagyszerű lesz. Nem tudom, a család két ága miért ne lehetne összejárós viszonyban egymással.

– Úgy van; mindnyájan bejelentjük a rokonságot! – szólalt meg Abraham repesve, az ágy alól. – És mind megyünk és meglátogatjuk Tesst, ha ott lesz, és együtt lakik a gazdag nénivel; és utazni fogunk a kocsiján, és fekete ruhában fogunk járni.

– Hogy kerülsz ide, te gyerek? Tücsköt-bogarat összebeszélsz! Takarodj és játssz a lépcsőn, míg apa és anya meg nem beszéli a dolgát… Úgy van, Tessnek el kell mennie családunknak ehhez a távoli tagjához. Bizonyára megnyeri a hölgyet, Tess megnyeri! És könnyen lehet, hogy a végén feleségül veszi egy gentleman. Szóval, én már tudom.

– Honnan tudod?

– Megnéztem a sorsát a Csalhatatlan Jövendőmondóban, és az mindent megmondott!… Láttad volna, milyen szép volt ma; olyan selymes a bőre, akár egy hercegnőnek.

– És mit szól az úthoz a lány?

– Még nem kérdeztem. Nem tudja, hogy van ilyen hölgyrokonunk. De így egészen biztosan nyélbe ütődnék a nagyszerű házasság, és Tess nem fog tiltakozni a kiküldetés ellen.

– Tess bogaras teremtés.

– De alapjában véve lehet vele bánni. Bízd rám.

A beszélgetés kettejük közt folyt ugyan, a körülöttük levők azonban eleget elfogtak a tartalmából ahhoz, hogy tisztában legyenek vele: Durbeyfieldéknek most sokkal súlyosabb tárgyalnivalóik vannak, mint más, közönséges embereknek, és csinos legidősebb leányuknak, Tessnek, pompás kilátásai nyíltak.

– Tess igen jól mutat, mondtam ma magamban, látván, hogy illegett ott a körmenetben a többiek közt – mondta félhalkan az egyik öregebb törzsvendég. – De Joan Durbeyfieldnek jó lesz ügyelnie rá, különben túl hamar beérik az idő, amikor majd… a kicsi bántja a nagyot! – A helyi szólásmondásnak megvolt a maga külön értelme, és senki sem válaszolt rá.

A beszélgetésbe mások is bekapcsolódtak, majd újra lépések hangzottak az alsó szobából.

– Meghívtam estére néhány személyes barátomat, hogy az én költségemre folytassák az egyleti mulatságot – a kocsmárosné sietve újra darálni kezdte az idegenek számára készen tartott formulát, és csak aztán vette észre, hogy az újonnan érkező vendég Tess volt.

Még az anya szemének is látnia kellett, a lány fiatal vonásai mily szomorúan idegenek ebben az alkoholgőzös helyiségben, ámbár a lebegő párázat igen megfelelő közegként fátyolozta a középkorú arcok ráncait; és Tess fekete szemének egyetlen villanása elég volt hozzá, hogy apja és anyja felkeljen a székről, gyorsan kiigya a sörét, és ledobogjon a lány mögött a lépcsőn, miközben Rolliverné aggályos figyelme kísérte lépéseiket.

– Vigyázat, kérem, ne üssenek zajt, kedveseim; másképp elveszítem az engedélyemet, és törvénybe citálnak, s ég tudja, mibe nem még. Éccakát!

Együtt indultak haza, Tess jobbról karolt az apjába, és Durbeyfieldné balról. A férfi tulajdonképpen igen keveset ivott, negyedrészét sem annak a mennyiségnek, amit egy rendszeres ivó botladozás és rogyadozás nélkül templomba bír vinni vasárnap délután, azonban a meggyöngült szervezet Sir John effajta apró bűneit is hegyekké növelte. A szabad levegőre kiérve kellőképpen támolygott ahhoz, hogy hármuk sorát úgy rántsa az egyik pillanatban, mintha Londonba igyekeznének, a másikban pedig úgy, mint hogyha Bath felé, ami komikus hatást eredményezett; az effajta eredmény nem is oly ritka családok éjszakai hazamenetelénél; és, miként a legtöbb komikus hatás, végeredményben nem is olyan komikus. A két nő, amennyire csak telt tőle, derekasan leplezte ezeket az erőszakolt kitérőket és visszatámolygásokat, hogy Durbeyfield, aki okozta, ne vegye észre, sem Abraham, de még ők saját maguk sem; és így közeledtek lassan a kapujukhoz. A családfő, midőn már egészen közel volt, hirtelen újra rázendített előző nótájára, mintha jelenlegi rezidenciájának kicsinyes látványához akarná szilárdítani a lelkét.

– Egy családi… sírbolthoz… jutottam… Kingsbere-ben!

– Pszt, ne butáskodj, Jacky – szólt a felesége. – Nemcsak a te családod volt a régi időkben olyan nevezetes. Nézz az Anktellekre, a Horsey-kra, vagy akár a Tringhamekre: éppúgy tönkrementek, mint ti, habár ti különb népek voltatok, mint ők, meg kell adni. Hál’ istennek nekem sose volt előkelő famíliám, úgyhogy nem kell szégyenkeznem a lecsúszása miatt!

– Ne vedd olyan biztosra. Ha a természetedre gondolok, azt kell hinnem, a te családod jobban lezüllött, mint bármelyikünk, meg hogy ti egyenesen királyok és királynők voltatok valaha.

Tess másra terelte a szót, arra térvén át, ami e pillanatban sokkal jobban foglalkoztatta a lelkét, mint őseinek az emléke.

– Félek, apa holnap olyan kora reggel nem lesz képes elindulni a méhkasokkal.

– Én? Egy-két órán belül tökéletesen rendben leszek – mondta Durbeyfield.

*

Tizenegy óra lett, mire a család minden tagja ágyba került, és legkésőbb éjfél után két órakor indulni kellett a kasokkal, ha le akarták őket adni a casterbridge-i szatócsoknak, még a szombati piac kezdete előtt, olyan rossz volt az út a közbeeső húsz-harminc mérföldön át, s olyan rozoga és lassú a ló és a szekér. Fél kettőkor Durbeyfieldné bement a nagy hálóba, ahol együtt aludt Tess és valamennyi kis öccse és húga.

– Az a szegény ember nem bír menni – szólt legidősebb lányához, aki abban a pillanatban már nyitotta is nagy szemét, amikor anyjának a keze a kilincshez ért.

Tess felült az ágyban; még valami bizonytalan közbülső tér ingatta az álom és a hallott közlés között.

– Valakinek azonban mennie kell – felelt. – A kasok máris megkéstek. Az idei rajzásnak csakhamar vége; és ha nem adjuk le őket, a legközelebbi hetivásáron már nem lesz kereslet irántuk, és a nyakunkon maradnak.

Durbeyfieldné láthatóan nem volt képes megbirkózni a nehézséggel.

– Nem mehetne esetleg valamelyik legény? Valamelyik azok közül, akik annyira legyeskedtek körötted a tegnapi táncnál? – vetette fel hamarosan a gondolatot.

– Ó, dehogy, a világ minden kincséért sem! – jelentette ki büszkén Tess. – Hogy mindenki megtudja az okot, azt a szégyellni való okot! De talán elmehetnék én, ha kísérőnek velem jönne Abraham.

Az anya végül beleegyezett ebbe a megoldásba. A kis Abrahamet, aki ugyanannak a szobának egyik sarkában aludt, felrázták mély álmából, és rávették, hogy felöltözzék, mialatt a lelke még más világokban kóválygott. Tess ezalatt sebtiben felöltözött; és a két testvér, lámpát gyújtva, kiment az istállóba. A rozoga kis kocsi már rakottan állt, a lány kivezette a lovat, Princet, amely csak egy fokkal volt kevésbé rozoga a szekérnél.

A szegény pára bámulva nézett körül az éjszakában, nézte a lámpát és a két alakot, mintha nem bírná elhinni, hogy egy olyan órában, amelyben minden élőlény tető alatt lenni és pihenni igyekszik, neki elő kell állnia és dolgoznia kell. Egy csomó gyertyavéget a lámpába dugtak, magát a lámpát kiakasztották a rakomány külső oldalára, azzal megindították a lovat, mellette bandukolva eleinte, amíg fölfelé vitt az út, hogy ne terheljék túl a gyenge állatot. Hogy földerítsék egymást, amennyire tudtak, mesterséges reggelt játszottak a lámpával, az útravaló vajas kenyérrel és a szavaikkal, noha a valóságos reggel még messze volt. Abraham, amikor jobban felébredt (mert eddig valami transzban lépegetett csupán), azokról a különös alakokról kezdett beszélni, amelyeket az égre vetülő különféle fekete tárgyak magukra öltöttek; itt erről a fáról, amely olyan volt, mint egy vackáról felugró, dühöngő tigris; amott meg arról, amelyik egy óriás fejéhez hasonlított.

Elhagyták Stourcastle városkáját, amely némán szunyókált vastag barna zsúptetői alatt, azután már magasabban fekvő területre értek. Bal felől, még fentebb, a Bulbarrow vagy Bealbarrow nevű magaslat, Dél-Wessex csaknem legnagyobb hegye dagadt ég felé, földsáncainak gyűrűjében. Innentől kezdve a hosszú út jókora távolságon át meglehetősen egyenletes volt. A két testvér felszállt elöl a szekérre. Abraham lassan elmélázott.

– Tess! – szólalt meg, némi csönd után, előkészítő hangon.

– No, Abraham?

– Nem örülsz, hogy nemesemberek lettünk?

– Nem különösebben.

– De annak csak örülsz, hogy egy úriemberhez mégy feleségül?

– Mi? – szólt Tess, fölütve a fejét.

– Az a nagy rokonunk majd segít, hogy férjhez menj egy úrhoz.

– Én? A mi nagy rokonunk? Nincs nagy rokonunk. Mi ütött beléd?

– Hallottam, hogy beszéltek róla fent, Rolliveréknél, amikor apáért mentem. Van a családunkban egy gazdag lady, aki kint lakik Trantridge-ben, és anya azt mondta, ha felajánlod a rokonságot a hölggyel, akkor az majd nyélbe üti, hogy elvegyen egy úriember.

Nénje egyszerre elnémult, és tűnődő hallgatásba mélyedt. Abraham tovább fecsegett, inkább a beszéd gyönyörűsége miatt, mintsem azért, hogy hallják, így aztán a lány figyelmetlensége nem bántotta. Hátradőlt a kasoknak, arcát felfelé fordítva, megfigyeléseket mondott a csillagokról, amelyeknek szíve hidegen lüktetett fent a fekete űrben, tündöklő elkülönültségben ettől a két parányi emberi élettől. Kérdezte, hogy azok a szikrázó fények milyen messze vannak, és Isten rajtuk túl lakozik-e. Gyermeki fecsegése azonban minduntalan visszatért ahhoz, ami még a teremtés csodáinál is mélyebben érintette a képzeletét. Ha Tess hozzámegy ahhoz az úriemberhez, és meggazdagodik, vajon lesz-e elég pénze akkora távcsövet vásárolni, amelyik olyan közel húzza a csillagokat, mint Nettlecombe-Tout?

Hogy visszatért erre a témára, ami különben a jelek szerint az egész családot megfertőzte, türelmetlenséggel töltötte el Tesst.

– Ne törődj most azzal! – szólt rá hevesen a fiúra.

– Azt mondtad, Tess, hogy a csillagok világok?

– Igen.

– Mind olyan, mint a miénk?

– Nem tudom; de azt hiszem. Néha olyanoknak látszanak, mint az almák a mi kerti fánkon. A legtöbb ragyogó és egészséges, egyik-másik ragyás.

– Mi milyenen élünk, ragyogón vagy pedig ragyáson?

– Ragyáson.

– Nagy kár, hogy nem tudtunk egy egészségesen megtelepedni, mikor olyan sok van belőle.

– Az már igaz.

– De csakugyan így van, Tess? – szólt Abraham, nagy izgalomban nénje felé fordulva, amikor jól átgondolta ezt a ritka értesülést. – Mi lett volna, ha egy egészségesen telepszünk meg?

– Hát akkor apa nem kapott volna köhögést, és nem mozogna olyan nehezen, és nem csípett volna be annyira, hogy ne bírt volna elindulni erre az útra; és anyának nem kellene végeznie azt a sok mosást, aminek nincs soha vége.

– Te pedig magadtól is gazdag hölgy lettél volna, nem kellene várnod, hogy egy úriember-férj azzá tegyen.

– Ó, Aby, hagyd már, hagyd már ezeket!

Töprengéseire hagyva, Abraham hamarosan elbóbiskolt.

Tess nem tudott ügyesen bánni a lóval, de úgy vélte, hogy most magára vállalhatja a rakomány teljes irányítását, és megengedheti, hogy Abraham, ha akar, lefeküdjék. Fészekfélét készített neki a kasok előtt, olyképpen, hogy nem eshetett le, aztán átvette a gyeplőt, és továbbkocogtak, ahogy eddig.

Princ csak kevés figyelmet igényelt, miután semmi fölösleges mozdulatra nem volt benne szusz. Nem lévén többé társa, aki szórakoztatja, Tess még mélyebb merengésbe süllyedt, hátával a kasoknak dőlve. Ahogy jobbra-balra némán mögéje vonultak, valóságon kívüli, fantasztikus díszletekké váltak a fák és a sövények, a szél egy-egy véletlen fuvalma valami mérhetetlenül nagy és szomorú léleknek a sóhaja lett, amely lélek határa térben egybeesik a mindenség határaival és időben a történelemmel.

Saját élete eseményeinek szövevényét vizsgálva, ekkor úgy érezte, hogy látja apja büszkeségének teljes hiúságát; az úriember kérőt, aki édesanyja képzeletében reá vár; látja, amint az a fintorgó személyiség csak nevet az ő szegénységén; és úgy vélte, hogy látja szemfedőikben lovagi őseit. Minden egyre furcsább és furcsább lett, és Tess már nem érezte az idő múlását. Hirtelen lökés rázta meg a helyén, és felébredt álmából, amely meglepte.

Jó darab utat tettek meg, amióta nem volt öntudatánál. A kocsi állt. Elölről tompa hörgés hallatszott, amihez hasonlót sohasem hallott az életében, utána pedig hangos kiáltás:

– Hé, ki az ott?

A Tess kocsijára akasztott lámpa kialudt, egy másik azonban az arcába sütött – sokkal fényesebb, mint amilyen az övé volt. Valami rettenetes dolog történt. A gyeplő és istráng belegubancolódott valami tárgyba, amely eltorlaszolta az utat.

Tess rémülten leugrott, és meglátta a szörnyű valóságot. A hörgés apjának szegény lovától, Princtől eredt. A reggeli postakocsi, amely két zajtalan keréken jár, az utakon most is, mint szokta, nyílként suhant át, és belerohant Tessék lassú és lámpátlan szekerébe. Hegyes rúdja kardként hatolt a boldogtalan Princ szügyébe, és a sebből patakban ömlött az állat élő vére, és sziszegve csapott a földre.

Tess kétségbeesésében előreugrott, és tenyerét rászorította a sebre, aminek mindössze az lett az eredménye, hogy arcától a szoknyájáig telefröcskölték a bársonypiros csöppek. Aztán csak állt, és tehetetlenül nézte a látványt. Princ is keményen és mozdulatlanul állt, amíg bírt; aztán hirtelen, egy halomban, összeomlott.

Ekkor a postakocsi kocsisa Tesshez lépett. Rángatni kezdte és kifogni Princ még meleg testét. De a ló már halott volt, és a postakocsi embere, látván, hogy egyelőre mást nem tehet, visszatért a maga állatához, amely sértetlen volt.

– A rossz szélen jöttek – mondta. – Nekem tovább kell mennem a postazsákokkal, úgyhogy a legjobb, amit maga tehet, az, hogy itt vár a fuvarjával. Mihelyt tudok, segítségére küldök valakit. Hamarosan megvirrad, és félnie nincs mitől.

Felszállt és elrobogott; Tess pedig állt és várt. Az égbolt elsápadt, a madarak megrázkódtak az élő sövények mélyén, felugrottak és csicseregni kezdtek; az útnak előtetszettek fehér vonásai, Tess arcának még fehérebb rajza szintén. A nagy vértócsa, amely előtte volt, már magára vette az alvadás szivárványló villózását; és amikor a nap felkelt, mintha száz prizma szórta volna róla a színjátékát. Princ oldalt feküdt, csöndben és dermedten; két szeme félig nyitva volt, szügye közepén pedig a lyukról alig lehetett elhinni, hogy azon át távozott mindaz, ami éltette.

– Az én művem: az egész az enyém! – kiáltott fel a lány, és nézte a látványt. – Nincs mentségem, semmi sincs. Miből fog most élni apa és anya? Aby, Aby! – Felrázta a gyereket, aki jóízűen átaludta az egész szerencsétlenséget. – Nem vihetjük tovább a rakományt. Princ meghalt!

Mikor Abraham tudatára ébredt a valóságnak, ötvenéves ráncok futottak össze fiatal arcán.

– Még tegnap is táncoltam és nevettem! – folytatta az önmarcangolást Tess. – Csak képzelni is, hogy milyen bolond voltam!

– Azért van így, mert ragyás csillagon vagyunk, és nem egészségesen, ugye, Tess? – szepegte Abraham, a könnyein keresztül.

Néma várakozásban töltötték az időt, s az végtelennek látszott. Végül hang és valami közeledő tárgy jelezte, hogy a postakocsis megtartotta a szavát. A közeli Stourcastle-ból, erős lovat vezetve, egy tanyai cseléd jött felfelé az úton. A lovat a méhkasos kocsi elé fogták, Princ helyére, és a szállítmány megindult Casterbridge felé.

Az üres szekér aznap este megint elérte a szerencsétlenség színhelyét. Princ reggel óta az árokban hevert; a vértócsa helyét azonban még mindig látni lehetett az út közepén, noha az elhaladó járművek széttiporták és összekuszálták. Ami Princből maradt, mind felrakták a szekérre, amelyet addig ő szokott húzni, és a dermedt állat, patkóit ég felé villantva a lenyugvó nap fényében, így tette meg vissza Marlottba a nyolc- vagy kilencmérföldes utat.

Tess már előbb hazaért. El sem tudta képzelni, hogyan álljon elő a hírrel. Nagy megkönnyebbülés volt a nyelvének, mikor leolvashatta szüleinek arcáról, hogy már tudnak a veszteségükről, ámbár ez nem csökkentette az önvádat, amellyel szüntelen elhalmozta magát a hanyagságáért.

De épp a háztartás teljes dúltsága miatt kevésbé érezték rémületesnek a szerencsétlenséget, mint amennyire egy keményen dolgozó család érezte volna, noha a baj az ő esetükben összeomlás volt, és a másikban csupán átmeneti nehézséget jelentett volna. Durbeyfieldék magatartása nyomát se mutatta annak a vörös dühnek, melynek tüze olyan szülők részéről csapott volna rá, akiknek nagyobb becsvágyuk a gyermekük jóléte. Senki se szidta Tesst úgy, ahogy ő szidta saját magát.

Amikor kiderült, hogy a sintér és a cserzővarga csak néhány shillinget hajlandó adni Princ teteméért, lévén a ló annyira elaggott, Durbeyfield a helyzet magaslatára emelkedett.

– Nem – mondotta sztoikusan –, nem kótyavetyélem el öreg testét. Amikor mi, d’Urberville-ek, még lovagi életet éltünk az országban, nem mértük ki macskaebédnek a paripáinkat. Csak tartsák meg a shillingjeiket! Derekasan szolgált, amíg élt, nem válok meg tőle.

Másnap, sírt ásva Princnek a kertben, keményebben dolgozott, mint hónapok óta tette, ha arról volt szó, hogy szerezzen valamit a családjának. Mikor a gödör elkészült, Durbeyfield és a felesége kötelet kötött a ló nyaka köré, és az úton felfelé a gödörhöz vonszolta az állatot. A gyerekek gyászmenetben követték őket. Abraham és Liza-Lu zokogott, és Modesty élénk kiabálásban eresztette szabadjára a fájdalmát; hangjuk csak úgy visszhangzott a falakról; és amikor Princet belefordították, valamennyien a sír köré gyülekeztek. Elvesztették a kenyérkeresőjüket; mit csináljanak most?

– Az égbe ment? – kérdezte könnyei közt Abraham.

Aztán Durbeyfield kezdte belapátolni a földet, a gyermekek pedig megint sírtak. Mind sírtak, csak Tess nem. Az ő arca száraz és sápadt volt, mintha gyilkosként nézne magára egy képzelt tükörben.

5

A házalómesterség, melynek alapja főleg a ló volt, azonnal összeomlott. A távolból nélkülözés vagy éppen ínség sejlett. Durbeyfield az volt, amit a faluban hebehurgya munkásnak neveztek; időszakonként derekasan nekilátott, ezeket az időszakokat azonban nem lehetett egybehangolni a kereslet óráival: és miután nem szokta meg a napszámosmunka szabályosságát, nem volt különösebben kitartó, amikor alkalom és kedv mégis találkozott.

Ezalatt Tess, úgy érezve, hogy ő rántotta szüleit ebbe a posványba, csöndben azon töprengett, hogyan segíthetné ki őket a bajból. Ekkor állt elő tervével az anyja.

– Hun kerék, hun talp, ez már így van, Tess – mondta –, és előkelő véredet sohasem lehetett volna jobb pillanatban felfedezni. Ki kell próbálnod a barátaidat. Tudod, hogy létezik egy dúsgazdag Mrs. d’Urberville, aki a Vadaskert környékén lakik, és aki okvetlenül rokonunk? Menj el hozzá, jelentsd be a rokonságot, és kérj valami segítséget szorultságunkban.

– Nem szívesen tenném – válaszolt Tess. – Ha van ilyen hölgy, már az is szép volna tőle, ha barátságosan fogadna. Hogy segítsen, azt már nem várhatjuk.

– Te mindenre rá tudnád venni, drágám. Azonkívül a dologban sokkal több van, mint sejted. Vannak értesüléseim, bízd rám.

A nyomasztó érzés, hogy mekkora bajt okozott, rászorította Tesst, hogy engedékenyebb legyen anyja kívánságával szemben, mint egyébként lett volna; azt azonban nem tudta megérteni, hogyan találhat olyan kielégülést az anyja valamely próbálkozás elképzelésében, amely őszerinte csak kétes eredménnyel járhat. Joan talán tudakozódott, és úgy értesült, hogy ez a d’Urberville-né valami páratlanul erényes és jóságos hölgy. A büszkeség azonban különlegesen elvette Tess kedvét a szegény rokon szerepétől.

– Inkább próbálnék munkába menni – mormogta.

– Dönthetnél, Durbeyfield – szólt az asszony, arrafelé fordulva, ahol a családfő ült a háttérben. – Ha te mondod, hogy menjen, hát megy.

– Nincs ínyemre, hogy idegen rokonokhoz mászkáljanak, és ott kunyeráljanak a gyerekeim – dörmögte az. – A család legelőkelőbb ágának vagyok a feje, annak megfelelően kell élnem.

Az apa érvei, hogy maradjon, Tess számára sokkal rosszabbak voltak, mint saját ellenvetései az elmenetellel szemben.

– Hát jó, anya, megöltem a lovat – mondta csüggedten –, úgy érzem, tennem kell valamit. Nem bánom, megyek hát és felkeresem; de bízd rám, hogy kérek-e segítséget a hölgytől. Arra meg, hogy férjhez ad, ne is gondolj; butaság.

– Jól beszélsz, Tess! – jegyezte meg tömören az apja.

– Ki mondta, hogy én olyasmire gondolok? – kérdezte Joan.

– Úgy képzelem, az jár az eszedben, anya. De hát megyek.

Másnap korán kelt, felgyalogolt a Shaston nevű hegyi városkába, ott pedig kocsira ült, amely Shastonból keletnek, Chaseborough-ba menvén, hetenként kétszer elhaladt Trantridge falu mellett, ahol a kétes és titokzatos Mrs. d’Urberville rezidenciája volt.

Tess Durbeyfield útja ezen az emlékezetes délelőttön északkeleti domborulatai közt vitt annak a völgynek, amelyben született, és amelyben az élete kibontakozott. Számára a Blackmoor-völgy volt a világ, és a völgy lakói a világ népei. Egész hosszán sokszor végignézett Marlott határából a gyermekkor ámuló napjaiban, és ami csodálatos volt számára akkor, nem volt kevésbé csodálatos most. Szobája ablakából naponta tornyokat, falvakat, halványfehér udvarházakat látott; és mindenekfölött látta Shaston városát, amint méltóságteljesen áll a dombja tetején; ablakai mint lámpák gyúltak ki az alkonyi napban. Magában a helységben egyébként aligha fordult meg, hisz közelebbről a völgynek és környékének is csak egy keskeny részét ismerte. Még kevésbé járt messze túl a völgyön. A környező hegyek-dombok minden körvonala annyira személyes ismerőse volt, mint övéinek az arca; viszont abban a tekintetben, hogy mi van rajtuk túl, tudása csak az volt, amit a falusi iskolában magába szedett, amelynek, kilépése idején, egyik legjobb növendéke volt, néhány esztendővel a mi történetünk előtt.

Akkoriban nagyon szerették vele egykorú leánytársai, és gyakran lehetett látni a faluban, amint hármasban – valamennyien csaknem ugyanaz a korosztály –, egymás oldalán hazafelé andalogtak az iskolából; Tess volt középen, finoman áttört mintázatú, nyomott, rózsaszín kötényben, amit eredeti színéből valami őskori leírhatatlansággá fakult gyapjúszoknya fölött viselt; hosszú lábain peckesen lépkedett, és feszes harisnyái tele voltak apró, rácsszerű lyukakkal a térdein; ezeket a lyukakat akkor tépte-szerezte, amikor növényi és ásványi kincseket kutatva, az utakon és gyeppadokon térdelt; ebben az időben még földszínű haja drótfonadékra emlékeztetve csüngött alá; a két, oldalt haladó lány karja Tess derekára fonódott, az ő karja pedig két barátnőjének a vállán pihent.

Midőn Tess idősebb lett, és kezdett átlátni az otthoni dolgokon, szinte malthusiánus{4} érzései támadtak az anyja iránt, aki gondolkozás nélkül annyi kis húggal és öccsel ajándékozta meg, mikor pedig oly nagy gond volt dajkálni és ellátni őket. Anyjának olyan eszejárása volt, mint egy boldog gyermeknek: Joan Durbeyfield maga is egyszerűen csak egy további – s méghozzá nem is legidősebb – tagja volt saját nagyszámú csemeteseregének a csodavárók családjában.

Tess azonban nagy emberi áldás lett a kicsinyek számára. Hogy – amennyire csak kitelt tőle – segítségükre legyen, rögtön iskola után munkát szokott vállalni szénagyűjtésnél vagy aratáskor a szomszéd tanyákon; vagy, amit legjobban szeretett, fejni járt és vajat köpülni, amit akkor tanult meg, amikor még saját tehenei voltak az apjának; s minthogy fürgén mozgott az ujja, ebben a munkában különösen kivált.

Napról napra láthatóan több rakódott vállaira a családi teherből, és hogy Tess legyen a Durbeyfieldek képviselője a d’Urberville-kastélyban, az magától értetődő volt. Ebben az esetben, el kell ismerni, legjobb oldalukról mutatkoztak be a Durbeyfieldek.

A trantridge-i útelágazásnál leszállt a kocsiról, és gyalog kapaszkodott fel egy dombháton a felé a terület felé, melyet Vadaskertnek hívtak, s amelynek határán, mint közölték vele, Mrs. d’Urberville lakóhelyét, a Lankát, megtalálhatja. A Lanka nem szokásos értelemben vett udvarház volt, szántóföldekkel és legelőkkel és egy zsémbes bérlővel, akiből a tulajdonosnak, törik-szakad, ki kellett szorítania a maga és családja megélhetését. Több volt ennél, sokkal több; pusztán és kizárólag élvezet céljára épült nagy villa volt, és nem tartozott hozzá egyetlen hold vesződséges föld sem, kivéve azt a keveset, ami házi célokra kellett, és a kis mintafarmot, melyet a tulajdonosnő maga kezelt, és egy intéző gondozott.

Először a kapus karmazsinvörös téglaházikója tűnt elő, melyet ereszéig sűrűn benőtt az örökzöld. Tess azt hitte, hogy ez már maga a kastély, de aztán, mikor némi tétovázás után belépett egy kis oldalkapun, és továbbment, egészen addig, ahol a kocsifeljárat kanyarodni kezdett, egyszerre teljes szélességében előtte állt a ház. Friss keletű építmény volt, szinte teljesen új, és színe ugyanaz a tűzpiros, amely a portásházikón olyan éles ellentétben állt az örökzöld nyugodtságával. Messze túl a házon, amely gerániumvirágként tüzelt elő a környező tompább színek hátteréből, a Vadaskert szelíd kék tája nyúlt tova, valóban tiszteletre méltó erdősáv, egyike a még megmaradt kétségtelenül ősi erdőknek Angliában; ebben a rengetegben még a druidák{5} fagyöngye virult az öreg tölgyeken, és a nem emberkéz ültette roppant tiszafák úgy nőttek, ahogy akkor, amikor még íjakat nyestek az ágaikból. Ez az ókori erdőség azonban, noha jól lehetett látni a Lankáról, már kívül esett a birtok közvetlen határán.

Ezen a kellemes területen minden ragyogott, minden virult, és mindent jól karbantartottak; holdakra terjedő üvegházak nyúltak a lejtőkön lefelé, a lábuknál kezdődő bozóterdőkig. Minden olyan volt, mint a pénz, mint a legfrissebb érme, amely most hagyta el a pénzverdét. Az istállók, melyeket részben eltakartak az alpesi fenyők és örökzöld tölgyek, s amelyek a modern felszerelés legújabb vívmányait mutatták, olyan méltóságteljesek voltak, mint egy-egy kápolna. A kiterjedt pázsiton gazdagon díszített sátor állt, bejárata épp Tess felé nyílt.

A jámbor Tess Durbeyfield káprázva, félig megrökönyödve állt a látvány előtt, a kanyarodó kavicsút szélén. A lába idáig hozta, mielőtt tulajdonképpen felfogta volna, hogy hol van; és most minden az ellenkezője volt annak, amit várt.

– Azt hittem, ősi család vagyunk; itt pedig minden új! – mondta a maga egyszerű módján. Már szerette volna, ha nem enged olyan könnyen az anyja tervének, hogy „bejelentse a rokonságot”, hanem inkább az otthonához közelebb próbált volna segítséget találni.

*

A d’Urberville-ek vagy Stoke-d’Urberville-ek, ahogy eleinte nevezték magukat, akik mindeme szépségnek a birtokosai voltak, kissé meglepő családként éltek az országnak ebben az ódivatú részében. Tringham tiszteletes igazat mondott, mikor kijelentette, hogy a mi lábalógató John Durbeyfieldünk az egyetlen tényleges, egyenes vonalú képviselője az ősi d’Urberville családnak az egész grófságban, sőt a grófság környékén; hozzátehette volna, amit nagyon jól tudott, hogy a Stoke-d’Urberville-ek éppoly kevéssé voltak az igazi fa sarjai, akár ő maga. El kell azonban ismerni: ez a család igen jó törzs volt arra, hogy ráoltsák a nevet, mely oly keservesen várta a megújhodást.

Miután az öreg Mr. Simon Stoke, aki nemrégen halálozott el, mint becsületes kereskedő (némelyek azt mondták, hogy mint uzsorás) megszedte magát Északon; úgy határozott, hogy földbirtokosként megtelepszik Dél-Angliában, távol addigi üzletkörétől; és ezt tévén, szükségét érezte annak, hogy az új életet olyan névvel kezdje, amely nem túl könnyen azonosítja a múlt energikus üzletemberével, és kevésbé közönséges, mint az eredeti kopár és rideg szavak. Tanulmányozva egy órán át a British Museumban olyan írásművek lapjait, melyeket kihalt, félig kihalt, elfelejtett és tönkrement családoknak szenteltek Anglia ama részében, amelyben ő megtelepedni szándékozott, úgy találta, hogy a d’Urberville név szemnek és fülnek van olyan tetszetős, mint bármelyik más: a d’Urberville-t ennélfogva a maga és örökösei számára egyszer s mindenkorra hozzábiggyesztette a nevéhez. E ténykedése során azonban nem mutatkozott túlzó szellemű férfiúnak, és családfáját ezen az új alapon megszerkesztve, kívánatosan észszerű maradt az összeházasodások és arisztokratikus kapcsolatok egybeállításánál, egyetlen címet sem tulajdonítva el, amely túlmenne a pedáns önmérséklet határán.

A képzeletnek erről az alkotásáról a szegény Tess és a szülei – nagy kárukra – természetesen semmit sem tudtak, sőt ilyen kisajátításoknak még puszta lehetősége is ismeretlen volt előttük; hiszen azt hitték, hogy a jólét lehet ugyan a szerencse ajándéka, a családnév azonban természeti adottság.

Tess még mindig bizonytalanul állt, mint a fürdőző, aki töpreng, hogy beleugorjon-e a vízbe, és nehezen tudta volna megmondani, szökni akar-e inkább, vagy előremenni, mikor a sátor sötét, háromszögű bejáratán egy alak lépett ki. Szivarozó, magas fiatalember.

Majdnem sötét arcszíne volt, ajkai duzzadtak, vonaluk nem szép, habár pirosan és simán feszültek; az ajka fölött göndörödő végű, jól ápolt bajusz feketéllt, noha a fiatalúr nem lehetett több huszonhárom-huszonnégy évesnél. Megjelenésének barbár vonásai ellenére volt valami különleges erő az arcában és vakmerően forgó szemében.

– No, szépségem, mit tehetek magáért? – szólt, és megindult Tess felé. Aztán, látva, hogy a lány milyen zavartan áll a helyén: – Ne tartson tőlem. Mr. d’Urberville vagyok. Engem keres vagy az anyámat?

Egy eleven d’Urberville-nek és névrokonnak ez a megtestesülése még a háznál és a birtoknál is erősebben elütött attól, amit Tess várt.

A lány egy idős és méltóságteljes arcról álmodott, a d’Urberville-ek valamennyi vonásának kifinomodott összegezőjéről és benne barázdás hús-vér emlékekről, melyeknek hieroglifjai családjának, és az angol történelemnek évszázadait reprezentálják. De összeszedte minden erejét, hogy eleget tegyen vállalt feladatának, minthogy már amúgy sem térhetett ki előle, és így szólt:

– Az édesanyjához jöttem, uram.

– Sajnos, lehetetlen; az anyám beteg asszony – válaszolt az ál-ősi ház jelen levő képviselője; mert az ifjú Mr. Alec volt, a nemrég elhunyt úr egyetlen fia. – Nem állhatnék én a rendelkezésére? Üzleti ügyben keresi?

– Nem üzleti ügy… tulajdonképpen… alig tudom megmondani, miért jöttem.

– Szórakozás?

– Ó, nem. Tudja, uram, ha megmondom, azt fogja gondolni …

Az érzés, hogy a küldetése kissé nevetséges, Tessben ekkorrára annyira megerősödött, hogy bármennyire félt is a fiatalembertől, és általában bármennyire feszélyezte az ittléte, mosolyra görbültek rózsás ajkai, amit a sötét bőrű Alexander nagyon vonzónak talált.

– Nagyon ostoba dolog – hebegte –, félek, meg se tudom mondani.

– Nem baj; én szeretem az ostoba dolgokat. Próbálja meg, drágám – mondta nyájasan a fiú.

– Anya akarta, hogy eljöjjek – folytatta Tess –, és hát persze én is akartam. De nem tudtam, hogy a dolog ilyen lesz. Azt jöttem megmondani, uram, hogy mi ugyanabból a családból származunk, amelyből önök.

– Ah! Szegény rokonok?

– Igen.

– Stoke-ok?

– Nem; d’Urberville-ek.

– Igen, igen; úgy gondoltam, hogy d’Urberville-ek.

– A mi nevünk Durbeyfieldre csonkult; de több bizonyságunk van rá, hogy d’Urberville-ek vagyunk. Régészek állítják… és… van egy öreg pecsétnyomónk, címerpajzsán egy ugró oroszlánnak a rajza, és fölötte várkastély. És van egy nagyon öreg ezüstkanalunk, a feje teljesen gömbölyű, mint egy kis merőkanál, és rajta jelnek ugyanaz a kastély. De olyan kopott, hogy anya vele kavarja a borsólevest.

– Az ezüstkastély csakugyan az én címerem – mondta szívélyesen a fiatalember. – És a jelvényem az ugró oroszlán.

– Így hát anya azt mondta, hogy be kellene mutatkoznunk, mert egy szerencsétlenség következtében elvesztettük a lovunkat, és mi vagyunk a család legrégibb ága.

– Nagyon kedves a mamájától, annyi biztos. Ami engem illet, én semmi esetre se sajnálom, hogy eljött. – Alec beszéd közben úgy nézett Tessre, hogy a lány belepirult egy kicsit. – Így hát, csinos kis lánykám, maga most baráti látogatásra jött hozzánk mint rokonokhoz?

– Igen, ez volt a célom – dadogta Tess, és megint feszélyezettnek látszott.

– No hát, nincs abban semmi rossz. Hol laknak? És mit csinálnak?

A lány rövid részleteket közölt; és további kérdésekre válaszolva elmondta, hogy vissza akar menni ugyanazzal a kocsival, amely idehozta.

– Az még soká érkezik vissza a trantridge-i elágazáshoz. Nem járnánk körül addig a birtokot, kuzinkám?

Tess szerette volna a lehető legrövidebbre fogni a látogatást; a fiatalember azonban nagyon unszolta, s ő beleegyezett, hogy vele megy. A fiú körülvezette a pázsiton, majd a virágágyakhoz és a melegágyakhoz; onnan pedig a gyümölcsösbe és az üvegházakhoz mentek, ahol megkérdezte, szereti-e a földiepret.

– Igen – válaszolt Tess –, amikor itt az idejük.

– Már itt az idejük. – D’Urberville szép szemeket kezdett szedni, és lehajolva, a válla fölött hátranyújtotta őket Tessnek; azután felegyenesedett az Angol Királynő-fajtának egy különlegesen remek példányával, és száránál fogva Tess ajkaihoz tartotta.

– Nem, nem! – szólt gyorsan a lány, s ujjait a férfi keze és a maga ajkai közé kapta. – Inkább csak a kezembe.

– Csacsiság – makacskodott a fiú; és Tess, könnyű kelletlenséget érezve, megnyitotta ajkait, és közéjük vette az epret.

Így töltöttek némi időt, céltalan kóborlásban; Tess félig örvendezve, félig tiltakozva ette az epret, amit d’Urberville odanyújtott neki.

Amikor nem bírt többet enni, Alec a kis kosarát töltötte meg a piros gyümölccsel; aztán átkanyarodtak a rózsafákhoz: d’Urberville ott virágot szedett, és Tessnek adta, hogy tűzze a keblére. A lány mintegy álomban engedelmeskedett, s amikor már nem tudott többet feltűzni, a fiatalember maga erősített egy-két bimbót Tess kalapjára, és a kosarát is teletömte bőkezűsége tékozló jeleivel. Végül, az órájára pillantva, így szólt: – No, mire bekap valamit, már indulnia is kell, ha el akarja érni a shastoni kocsit. Jöjjön, megnézem, mi harapnivalót találok.

Stoke-d’Urberville visszavezette vendégét a pázsitra, be a sátorba, és otthagyta, de csakhamar újra megjelent: egy kosárban könnyű vilásreggelit hozott, amit a lány elé tett. A gentlemannek kétségtelenül nem volt ínyére, hogy szolgaszemélyzet zavarja ebben a kellemes tête-à-tête-ben.{6}

– Nem haragszik, ha dohányzom? – kérdezte.

– Ó, egyáltalán nem, uram.

D’Urberville a sátrat elárasztó füstgomolyon keresztül nézte, hogyan rágcsál kedvesen és öntudatlanul a lány, és Tess Durbeyfield, ártatlanul le-lepillantva a keblére tűzött rózsákra, nem is sejtette, hogy a narkotikus kék párázat mögött drámájának lehetőség szerinti „tragikus szerencsétlensége” ül; valaki, aki már elindult a szerepre, hogy az ő fiatal életének színképében a vérvörös sugár legyen. Volt egy tulajdonsága, ami épp most nagy hátrányára szolgált; ez vonta-szögezte rá Alec d’Urberville szemét: az ingerlő megjelenés, a testi fejlettség, amely asszonyosabbnak mutatta, mint amilyen valójában volt. Anyjától örökölte ezt a vonását, azonban a nélkül a lelki alkat nélkül, amit a testi jelzett. Néha szomorú volt miatta, de a barátnői azt mondták, hogy ezt a hibát egyre gyógyítja az idő.

Villásreggelijét hamar befejezte.

– Most hazamegyek, uram – mondta, és felkelt.

– És hogy hívják magát? – kérdezte a fiatalúr, miközben lekísérte a kocsifeljárón, míg el nem tűnt szemük elől a ház.

– Tess Durbeyfield vagyok, lent lakunk Marlottban.

– És azt mondja, hogy a szülei elvesztették a lovukat?

– Én… én öltem meg! – válaszolt Tess, és könnybe borult a szeme, miközben Princ halálát részletezte. – És nem tudom, mit tegyek apáért kárpótlásul!

– Gondolkoznom kell, nem tehetek-e én valamit. Az anyám igazán alkalmazhatná magát. Azonban, Tess, semmi csacsiskodás azzal a d’Urberville-lel: csak „Durbeyfield”, tudja; egészen más név.

– Én nem kívánok jobbat, uram – felelt a lány némi méltósággal.

Egy pillanatra – csak egy pillanatra –, amikor a feljáró kanyarában, a nagy rododendronok és a tobozosok közt voltak, s mielőtt feltűnt a portásnak, a fiatalúr arcával a lány arca felé hajolt, mintha… de nem: meggondolta magát, és békén hagyta a lányt.

Így kezdődött a dolog. Ha Tess átérezte volna e találkozás fontosságát, megkérdezhette volna: miért ítéltetett arra, hogy aki ezen a napon meglátta és megkívánta, az a nem neki való férfi legyen, ne pedig valaki más, ne a minden tekintetben igazi és kívánatos férfi, már amennyire ember eleget tehet az igazi és kívánatos követelményének; annak számára azonban, aki Tess ismeretségi körén belül legjobban megközelíthette volna ezt a férfieszményt, a lány csak múló, félig elfelejtett benyomás volt.

A dolgok jól átgondolt tervének rosszul átgondolt végrehajtása során a hívásra ritkán érkezik valaki, a szerelemre méltó férfi ritkán jelentkezik a szerelem órájában. Szegény teremtményét a természet nem sokszor figyelmezteti, hogy „Nézd csak!”, olyan időben, amikor boldog cselekvéshez vezethet a látás; és nem sűrűn felel „Itt!”-tel az ember kiáltására, aki azt kérdi, hogy „Hol?” – s végül fárasztó és megunt játékká válik az édes bújócska. Az ember eltűnődhet fölötte, hogy vajon a földi haladás végső csúcsán korrigálja-e majd ezeket a nem egyező időket valami finomabb hangulat, valami egymásrahatás a társadalom gépezetén belül, szorosabb kölcsönhatás, mint amilyen ma lök bennünket körbe és előre; efféle tökéletesedés azonban nem jósolható, sőt még a lehetőségét sem tudjuk elképzelni. Elég az hozzá, hogy a jelen esetben, miként milliónyi és milliónyi más esetben, nem egy tökéletes egésznek a két fele találkozott a tökéletes pillanatban; a hiányzó kiegészítő rész a másiktól függetlenül járt-kelt a földön, tompán és értelmetlenül, míg csak nagy későn meg nem jött az ideje. Ebből a félszeg késedelemből pedig fájdalmak, csalódások, megrázkódtatások, katasztrófák születtek, és különlegest is felülmúló sorsok.

Amikor d’Urberville visszament a sátorba, lovagló ülésben egy székre telepedett, elégedetten ragyogó arccal tűnődött. Aztán hangosan felnevetett:

– Hogy a mindenségit! Micsoda bolond eset! Hahaha! És micsoda ennivaló lány!

{1} Sámuel II. könyve 1:25

{2} Ceresnek, a római vallás termésistennőjének ünnepe.

{3} Aki mindent elintéz.

{4} Thomas Robert Malthus (1767–1834) – angol pap és közgazdász. A munkanélküliséget, és a dolgozók nyomorát nem a kapitalista termelési rend kegyetlen kizsákmányolásával, hanem a túlzott népességszaporodással igyekezett magyarázni.

{5} Ókori kelta papok; áldozataikat az erdőben mutatták be.

{6} Bizalmas együttlét.