A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Ellie Midwood: The Girl in the Striped Dress, 2021

Fordította
MOLDOVA JÚLIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az auschwitzi hegedűs, 2021

A lány, aki megszökött Auschwitzból, 2022

Copyright © Ellie Midwood, 2021

First published in Great Britain in 2019
by Storyfire Ltd. trading as Bookouture.

This Hungarian language edition is published
by arrangement with
Bookouture and Little, Brown Book Group, London.

Hungarian translation © Moldova Júlia, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv © Sarah Whittaker

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bosznai Gábor

Korrektúra: Szarvas Melinda

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-02-6

R-nek. Szeretlek.

Bevezetés

Ez a könyv jórészt igaz történeten alapszik. A hitelesség és a történelmi hűség kérdését részletesebben kifejtem a kötet végén a megjegyzésben, de úgy éreztem, szükséges ez a rövid bevezetés, mivel ez a történet nagyon más, mint mindaz, amit az évek során megtudtam Auschwitzról. Számtalan visszaemlékezést és történelmi szakirodalmat olvastam el, ezek túlnyomóan az egyszerű, „közönséges” foglyokra, az ő szenvedésükre fókuszáltak, gyakran szóltak arról, hogyan maradt valaki mégis életben minden esély ellenére a zsúfolt, mocskos barakkokban és a kinti munkacsoportokban, ahol a kápók és a brutális SS-őrök folyamatosan kínozták és verték a foglyokat – röviden a kényszermunka eszközével végzett megsemmisítésről, amelyet a szerencsés túlélők elmesélhettek. A visszaemlékezések és a tanulmányok alapján ez volt az általános benyomásom Auschwitz-Birkenauról. De Helena története más, és én azt szeretném, kedves olvasóm, ha valamilyen gyors áttekintést adhatnék az ő tapasztalatairól, még mielőtt elkezdődne a regény.

1942 tavaszán kétezer szlovákiai lányt deportáltak az auschwitzi koncentrációs táborba, köztük Helena Citrónovát. Nem sokkal korábban egy sebesült Waffen-SS-katona, Franz Wunsch átkerült a keleti frontról a táborba, miután alkalmatlannak nyilvánították a harctéri szolgálatra. Helenának március 22-én kellett volna meghalnia a gázkamrában, de szerencséje volt, egy nappal előtte Wunsch bajtársai elvitték Franz barakkjába, hogy elénekeljen egy dalt a születésnapját ünneplő őrnek. Helena és Franz háború utáni tanúvallomásai szerint a férfinak annyira tetszett a lány éneke, hogy kijárta a kivégzését elrendelő parancs törlését, és felvette, hogy az ő irányítása alatt dolgozzon az úgynevezett Kanada munkacsoportban.

A főszereplők, Helena és Franz vezetéknevét megváltoztattam, az Auschwitz-Birkenau táborban szolgáló vagy elítélt valós történelmi figurák többsége a saját nevén szerepel, jellemüket és tetteiket hasonlóképp igyekeztem hűen beemelni a történetbe túlélők visszaemlékezéseire, dokumentumokra és az évek során a történészek által készített tanulmányokra támaszkodva.

A regény legtöbb eseményének az úgynevezett Kanada a színtere: ez a komplexum több raktárépületből, tároló és fertőtlenítő létesítményből állt. A Kanada név onnan eredt, hogy a válogatóüzemekben, ahova az újonnan érkezettek csomagjai kerültek, folyamatosan hegyekben állt a ruha, az ékszer, a különböző országokból származó pénz. Úgy tartották, hogy Kanada a gazdagok földje, és az auschwitzi Kanadában nagyjából minden megtalálható volt, így rajta ragadt ez a név. A szétválogatott holmit fertőtlenítették, és Németországba szállították, az arany és a pénz a Reichsbankba került. A legtöbb itt dolgozó fogoly lány volt, és ez volt az egyik legáhítottabb pozíció az egész táborban, mert a munka nem volt nehéz, a foglyok megnöveszthették a hajukat, civil ruhát hordhattak, elvihették az ételt és egyebeket saját használatra. Az itt dolgozó nők élete merőben más volt, mint azoké, akik a birkenaui barakkokban éltek (a kanadás lányok barakkja a Kanada területén volt, elkülönítve a női tábortól), és egészen mások voltak a körülmények. A kanadások naponta zuhanyozhattak, és szinte sosem szelektálták őket, pedig ez rendszeres volt a nagytáborban.

Ezt mesélik a túlélők a Kanadáról:

„Az itt dolgozó lányoknak volt mindenük, parfüm, kölni, és úgy festettek, mintha egy elegáns, párizsi fodrászszalonban készült volna a frizurájuk. A szabadságon kívül megkapták mindazt, amiről egy nő csak álmodhat. A szerelmet is ismerték, a férfiak közelsége, legyenek foglyok vagy az SS emberei, ezt elkerülhetetlenné tette. A barakkjuktól tíz méterre, a szögesdrót túloldalán magasodtak a folyamatosan égő krematóriumok kéményei, itt égették el azon holmik tulajdonosait, melyeket ezek a bámulatos teremtések átválogattak” – mondták Simon Laks és René Cloudy, Birkenau zenekarának tagjai. (Forrás: H. Langbein: Menschen in Auschwitz [Auschwitz népe])

Kitty Hart, az egyik kanadás lány így írta le a tapasztalatait: „Csodálatos nyár volt. Melegen sütött a nap, mi az éjszakai műszakban dolgoztunk, és nehezen tudtunk nappal elaludni. Általában kora délután felkeltünk, és ha szép volt az idő, a barakkunk előtt hevertünk a fűben, és vizet locsoltunk magunkra, hogy lehűljünk. Gyakran táncoltunk, énekeltünk, még egy kis zenekart is alapítottunk. Újra elkezdtünk nevetni és viccelődni. Órákon át olvastam a könyveket, melyeket az elgázosításra ideszállítottak hoztak. Biztosan az egyik legképtelenebb helyzetet éltük meg a világon. Körülöttünk mindenhol halálsikolyok, rombolás, füstölgő kémények, amelyek elszürkítették és elszennyezték a levegőt a szenesedő holttestek bűzével és kormával. Azt hiszem, akkoriban elsősorban azon voltunk, hogy ne veszítsük el az ép eszünket, ezért nevettünk és sírtunk ilyen közel a lángoló pokolhoz. Elképesztő, mit ki tud bírni test és lélek, ha muszáj. Az ember szinte mindenhez hozzászokik.” (Forrás: H. Langbein: Menschen in Auschwitz [Auschwitz népe])

És most következzen Helena, a kanadás lány története.

1. fejezet

Németország, 1947

A mennyezeti lámpa meleg, sárga fényében dr. Hoffman épp Franz Dahler Spruchkammeraktéját, nácítlanítási esküdtszéki aktáját lapozta át, tudomást sem véve a körülötte kavargó nyüzsgésről. Meg tudta érteni, hogy a szintén az amerikai hadseregnek dolgozó kollégái körében feltámadt az izgalom. Nem hallottak mindennap ilyen történetet. Miután a Nácítlanítási Program a németek fennhatósága alá került tavaly márciusban, az amerikaiak egyszerűen csak örültek, hogy pusztán felügyelniük kell a bíróság ügyeit a szektorukban, nem nekik kell vezetni őket. Úgy érezték, ők elvégezték a feladatukat a nürnbergi perekben, felakasztották a főbűnösöket, és most hagyják, hadd vegyék ki a részüket a németek, bánjanak el ők a saját bűnöseikkel és a „nem annyira bűnös, mint a többi” alakokkal, gondolta dr. Hoffman.

Amúgy átlagos esetben nem is kellett volna itt lennie. A Nácítlanítási Bíróság kisebb súlyú bűnökkel vádolt ügyeiben nem volt szükség pszichiátriai véleményre, csak a bíró ítélkezett, többnyire miután nevetséges felületességgel áttekintette a bizonyítékokat, és tartott egy nyomorúságos, kétórás kihallgatást, már ha a vádlott volt annyira szerencsés, hogy jutott neki két óra a bíróság idejéből. A rendszert annyira túlterhelte a sok meghallgatás, hogy a bíró szívesebben küldte útjára a vádlottat a lehető leggyorsabban, mivel például negyven egykori hadifogoly várt épp a sorára, készen arra, hogy elmondja a tanúvallomását.

Érthető volt az is, hogy az őket felügyelő helyi amerikai biztonsági hatóság nem hibáztatta a német bírót, hogy ilyen gyorsan osztogatja a „nem bűnös” ítéleteket. Ha a vádlott nem bizonyult bűnösnek nagyobb háborús vagy emberiség elleni bűnökben, akkor egy csuklómozdulattal elengedték, csak a munkavégzését korlátozva. És akkor mi van, ha 1938-ban szétvertél egy zsidó boltot, és feljelentetted a szomszédod a Gestapónak? Egyelőre nem viselhetsz közhivatalt, barátom, de akárhogy is, szabadon elmehetsz, ellentétben az említett zsidóval és szomszéddal, ők mindketten meghaltak, nem a te kezed által, de akkor is a segítségeddel. Ettől nem leszel komoly bűnös, aki börtönt kapna. Csak „szimpatizáns” leszel vagy megnevezett náci legfeljebb.

Dr. Hoffmann eltűnődött, hogy ezek a szabadult szimpatizánsok vagy megnevezett nácik vajon hogy jutnak majd vissza a fontos pozíciókba, ha az amerikai hadsereg magára hagyja Németországot. És hogy vajon ez lesz-e ezzel a fiatalemberrel is, akit az aktához csatolt fotón lát, egyenes, fekete-fehér tekintettel. Valamiért a fickó nem élt a jogával, hogy ügyvédet kérjen fel, ragaszkodott hozzá, hogy tökéletesen meg tudja védeni saját magát. A pszichiáter felemelte a képet, hogy megvizsgálja az Arbeitsblattot, Dahler munkalapját az akta tetején.

Vezetéknév: Dahler

Keresztnév: Franz

Foglalkozás: autószerelő

Lakhely, város: München

Cím…

Dr. Hoffman a többivel nem törődve a Vermögensübersicht lapot nézte át. Ez volt a Dahler által leadott vagyonbevallás. Nem volt benne semmi értékes, semmi komoly ingatlan vagy lakás nem volt a nevén, csak egy ausztriai ház, közös tulajdonban az édesanyjával, itt lakott. A bankszámláján alig valamivel volt több háromezer birodalmi márkánál, nem voltak műtárgyak, ékszerek vagy arany. Az „állatok” sorba Dahler beírta, hogy Prinz, német juhászkutya, valószínűleg félreértésből, mert ide profittermelő haszonállatokat kellett volna beírni, nem házi kedvenceket. Dr. Hoffman azon kapta magát, hogy ezen elmosolyodik, nem rosszindulatúan, hanem őszintén mulatva.

Rendfokozat: Unterscharführer SS, SS-Totenkopfverbände

Háború alatti beosztás: Waffen-SS (sebesülés miatt elbocsátva); KZ Auschwitz, Kommandoführer; Waffen-SS (az amerikai hadsereg hadifogságába esett)

Háborús vagy emberiség elleni bűnök: nem vádolták meg.

Nem vádolták meg. Dr. Hoffman becsukta az esetdossziét, és szórakozottan megveregette a zsebeit cigarettát keresve. A legtöbb egykori, viszonylag alacsony rangú SS-tag pontosan ezt az ítéletet kapta – alapvetően el lettek bocsátva, élhettek kedvükre, ez szerepelt a papírjaikban, amelyet az Amerikai Hadügyminisztérium állított ki számukra, mikor gyorsan szabadlábra helyezték őket a hadifogolytáborokban. Csak a legaljasabb bűnösöket fogták perbe. Az ilyen kis halakat, mint Dahler annak ellenére, hogy – egészen biztosan – vér tapadt a kezükhöz, egyszerűen nem vádolták meg. Nem felmentették őket, hanem vádat sem emeltek ellenük. Mert ha a hadügyminisztérium minden egyes ilyesféle egyszerű őrt perbe fogott volna, akkor nem maradt volna hely a börtönökben, és kifogytak volna a volt náciknak szánt akasztófából.

Náci volt-e vagy sem, ez megint más kérdés, ismerte el dr. Hoffman teljesen őszintén. Szóval csak egy egyszerű nácítlanítási meghallgatás várt Dahlerre, hogy az elbocsátására megkapja a pecsétet, még jobb munkát találjon, és élje az életét, miközben az áldozatai…

A pszichiáter felemelte a fejét, fémkeretes szemüvege mögül a faliórára pillantott. Tíz perc múlva kezdődik. Némi izgalom hasított belé, vagy inkább kissé elszédült, a tüdejét szurkálta jeges tűvel minden egyes slukk, ahogy a cigarettáját szívta. A többiekkel ellentétben itt a teremben ő nem azon spekulált, vajon mi lesz a per kimenetele, sőt nem is beszélt egyáltalán. Tulajdonképpen amúgy is ritkán szólalt meg. Egész életében az emberi természetet figyelte meg, tudósként ebben és az emberi psziché legmélyebb rétegeinek feltérképezésében lelte örömét.

A szavak, mint azt már réges-rég megállapította, szinte mindig arra szolgálnak, hogy elfedjék az igazságot. Inkább a hangra figyelt, kielemezte az ösztönös gesztusokat, észrevette a legkisebb ellentmondást is aközött, amit mondtak, és ahogy mondták, ez volt az egyik ok, amiért ma eljött ide.

Andrej Novák, egy volt auschwitzi fogoly ragaszkodott hozzá, hogy igazságot szolgáltassanak, és ne a szokásos „felmentő szarság”-gal, hanem igazából, háború előtti módon – fogalmazott. Szerinte ennek a vádlottnak különösen meg kell fizetnie a bűneiért. Dr. Hoffman megint alaposan megnézte a szlovák férfit. Nem kellett pszichiáternek lenni ahhoz, hogy lássa az ember, milyen feldúlt. Úgy járkált fel-alá gyárkéményként füstölve, mint aki elszánta magát, hogy kikoptatja a szőnyeget, amely csodálatos módon túlélte a bombázást. Együtt kell érezni vele, hiszen ilyen fiatal és ilyen nagyon megtört máris.

– Nem értem. Miért nem tartóztatják le, és dugják egyszerűen börtönbe? – sziszegte Andrej Novák a bajsza alatt, erős akcentussal beszélve az angolt. Dr. Hoffman nézte a fiatal férfi homlokán lüktetve kidomborodó eret. A huszonéves Novák jóképű volt a maga félig vad, félig merengő módján, amely jellemző volt erre a típusra: a túlélőkre, akik a poklot élték át, és most elszántan azon voltak, hogy visszaadják ezt a poklot azoknak, akik ezt okozták nekik. Ezek az újsütetű nácivadászok veszélyesek és kísértetiesen hősiesek voltak, félelmet és tiszteletet gerjesztettek mindenkiben, aki csak kapcsolatba került velük. – Vagy még jobb lenne, ha egyből felakasztanák… jobban megérdemli, mint bárki.

– Ez itt a Nácítlanítási Bíróság, nem egy vadnyugati lincselés – jegyezte meg Carter főhadnagy, a Biztonsági Hivatal egyik tisztje egykedvűen. Jó pár kitüntetés díszítette a mellét, a bevetések során tanúsított bátorsága bizonyítékai, mióta a D-napon partra szállt Európában. Dr. Hoffmannal ellentétben ő igazi katona volt, nem afféle aktakukac, akinek Hoffman tartotta magát. A sötét hajú, férfias Carter erőt sugárzott, amint belépett egy szobába, de minden intellektuális kérdést kollégájára, dr. Hoffmanra hagyott. Hoffman ugye aktakukacnak tartotta magát, Carter meg szégyentelenül egyszerű közkatonának, mindenféle flancos papír nélkül. 1945 elején Carter volt az elfogott háborús bűnösök egyik első kihallgatója; dr. Hoffman meg az elemző, aki az említett háborús bűnösökről véleményt adott, és elküldte Carter jelentéseit a nemzetbiztonságiaknak a saját ítéletével együtt. Carter tudta, hogy szedjen ki válaszokat ezekből az emberekből, és dr. Hoffman tudta, mikor hazugság ez a válasz. Jó csapatot alkottak, mindenki így tartotta körülöttük. – Megértem, hogy a seb még fájó és személyes…

– Személyes? – meredt vadul Carterre Novák. – Persze, hogy rohadtul személyes! Korbáccsal vert jó párszor, és majdnem belelökött egy máglyába… élve! Ha ez nem személyes, akkor nem tudom, mi az. Felmentették a maguk hadügyminisztériumának a tisztviselői más magas rangú bűnösökkel együtt egy hadifogolytáborban! Azt nem értem, miért ejtették ellene a vádat. A csontja velejéig gyilkos!

– És maga elsősorban pontosan ezért van itt most – közölte rendületlenül Carter. – Maga is felperes és a vád tanúja, ez biztosan segít majd, hogy tisztázzuk az ügyet. De akkor is ragaszkodnunk kell az eljárás rendjéhez. Pillanatnyilag a maga szava áll szemben az övével.

Novák épp közbe akart volna szólni, de Carter mindkét hatalmas kezét a magasba emelve leállította.

– Nem tiszteletlenségből mondom. Én a magam részéről hiszek magának. De a vádlott elhozza a saját tanúját, aki az ő védelmében tesz majd vallomást…

– Egy nőt, akit rendszeresen zaklatott, amikor az ki volt szolgáltatva neki a táborban, és akit arra kényszerített, hogy hozzámenjen feleségül, csak hogy kiszedje magukból a Nácítlanítási Bíróság elbocsátását!

Az utolsó szavakat Novák már egyenesen üvöltötte.

Dr. Hoffman egyik lábáról a másikra állt. Teljesen egyetértett Carterrel: a koncentrációs táborok egykori rabjainak bíróság elé citálása nem a legjobb ötlet. Az egész más, ha együtt dolgoznak velük a bűnösök levadászásán. Ebben tényleg felbecsülhetetlen segítséget nyújtottak. De sosem végződött jól, ha szemtől szembe kerültek egykori kínzóikkal. Pszichiáterként meggyőződésesen vallotta, hogy minél kevesebb egykori rab találkozik egykori fogvatartójával, annál jobb. Hadd zárják ezt le az ítélettel! Ha egy elkövetőt bűnösnek találnak, és ez szabadságot jelent nekik, akkor hadd építsék újra az életüket, felejtsék el azt a rémálmot mindörökre. Ha nem szabadulnak a komor, felemésztő gyűlölettől, ha ezzel élnek együtt, az nem tesz nekik jót. Csak belülről marja, rozsdaként, fokozatosan falja fel őket a véráztatta múlt emléke.

Nem gondolta ezt mindig így. Ellenkezőleg, a „helyi” pályafutása legelején, amikor először helyezték Németországba idealista, viszonylag fiatal pszichiáterként a friss diplomájával és a benne égő segítő szándékkal, őszintén hitte, hogy a szembenézés a korábbi elnyomókkal segít majd az áldozatoknak. De miután tanúja lett több teljes összeomlásnak, pedig előtte már kezdett jobban lenni az egykori fogoly, sőt olyan is előfordult, hogy öngyilkos lett, dr. Hoffman végül tökéletesen ellentétes véleményre jutott ebben a kérdésben. A haláltábori esetek voltak a legrosszabbak, főleg az auschwitzi és a mauthauseni ügyek. E két utóbbi senkit sem hagyott sérülés nélkül.

– Megértem az érzéseit, Mr. Novák – folytatta Carter lágyabban némi szünet után. – De a bíróság az bíróság. Képes lesz uralkodni az érzelmein? Nem akarom, hogy cirkusz legyen bent. Talán jobb lenne, ha írásos tanúvallomást tenne Mr. Dahler ellen, nem?

Carter a faliórára pillantott, ahogy dr. Hoffman is alig néhány perccel korábban.

– Még nem késő meggondolnia magát. Nincs kötelezve rá, hogy megjelenjen a meghallgatáson.

Novák nagy levegőt vett, mint aki épp összeszedi magát.

– Csak annyi kell, hogy hallgassanak meg.

– Meg fogjuk. De úgy gondolja, nyugodtan, szenvedélyek nélkül tud tanúvallomást tenni?

Dr. Hoffman figyelmét nem kerülte el Novák megfeszülő állkapcsa. De a szlovák nácivadász uralkodott magán, lassan bólintott.

– Igen, azt gondolom. Muszáj. A lány érdekében. Annak az embernek börtönben a helye élete végéig, onnan már nem bánthatja többet. Be fogom bizonyítani maguknak, hogy Dahler kóros hazudozó, hidegvérű gyilkos, erőszaktevő, aki manipulálta ezt a szegény fiatal nőt, a rabszolgájává tette, először a táborban, később a feleségeként.

A hangjából csöpögött a gúny, ahogy az utolsó szót kiejtette: a feleségeként. Novák egyetlen pillanatig sem hitte, hogy egy volt rab egy koncentrációs táborból önszántából feleségül menne egy őrhöz, aki az ő szektorát felügyelte egykor. Dr. Hoffman sem hitte, az az igazság. Sok olyan nőt látott már, akik remegő hangon beszéltek az SS-őrökről még két évvel a felszabadulás után is. A szemük kerekre tágult a félelemtől, ott motoszkált bennük a hónapokon át tartó kínzás. Ideges ujjaik szinte maguktól a szoknyájukba martak, és az anyagát tekergették. Vagy lázasan vádolva beszéltek ezekről az őrökről, szinte tapintható gyűlölettel a hangjukban, vagy rettegve, könnyek között, a fejüket rázva, egész testükben remegve már pusztán az SS nevének említésére.

Mondani sem kell, amikor Carter ledobta dr. Hoffman asztalára Dahler dossziéját, és szokásos érzelemmentes hangján közölte, hogy ez szakértőként érdekelni fogja, dr. Hoffman teljesen, tökéletesen le volt nyűgözve. Egy egykori SS-őr Auschwitzból, aki miután megkapta a Nácítlanítási Bíróság idézését a személyes meghallgatásra, bejelentette, hogy tanúként el akarja hozni a feleségét. És ez a feleség egy őrizete alatt álló fogoly volt. Szlovák zsidó. Igen, ez érdekelte dr. Hoffmant, az igaz.

– Mr. Novák, biztosíthatom, megteszünk minden tőlünk telhetőt, hogy felelősségre vonjuk Mr. Dahlert, ha tényleg bűnösnek találják ilyen tettek elkövetésében – nyugtatta meg Carter szlovák kollégáját, aki az amerikai nyomozóknak nem egy náci megtalálásában és azonosításában segített, majd dr. Hoffman felé biccentett. – Dr. Hoffman is pontosan emiatt van itt. Tanulmányozni fogja Mrs. Dahlert, miközben az vallomást tesz, és ha úgy látja, a nőt akármilyen formában kényszerítették erre, akkor Mr. Dahler előzetes letartóztatásba kerül, elhalasztjuk a tárgyalást, és külön beszélünk a feleségével, ahol a férj nem tudja majd befolyásolni. Ez így elfogadható önnek?

A nácivadász bólintott, látszólag elégedetten ezzel a megoldással. Az időzítés is tökéletes, jegyezte meg magában dr. Hoffman. Az egyik katonai rendőr kinyitotta az ajtót, és bejelentette, hogy várják őket a tárgyalóteremben.

* * *

A tárgyalóteremben, egyik a sok közül az állami bírói hivatalban, volt egy kis dolog, még tartott a felújítás a háború utolsó hónapjaiban szenvedett károk után. De a falborítás ép volt, nagyjából a padló is itt. A nyugati szárny kapta a legtöbb találatot, amikor bombák hullottak a városra 1945 tavaszán, és a plafon fehér felületén több repedés futott végig, mint egy háborúban megsebesült katonán.

Végül némán nyílt az ajtó, mire minden jelenlévő a nyakát kezdte nyújtogatni. Egy törvényszolga nézett ki a folyosóra, Franz Dahler nevét kiáltotta. Andrej Novák kihúzta magát a széken, a háta olyan egyenes lett, hogy már szinte természetellenes, merev pózt vett fel.

Egy fiatalember lépett be az ajtón. Dr. Hoffman hirtelen éles kíváncsisággal tanulmányozta. Csinos arc, magas homlok, éles, kellemes vonások, a szeme ragyogó kék, kifejező. Hullámos, sötét haját gondosan hátrafésülte. Magas alakja mögött dr. Hoffman először nem is látta a feleségét, aki ott jött a nyomában. Dahler a terem elejébe ment, ahova egy széket készítettek neki. Az asszony csak ekkor lépett ki mögüle, csak miután a férfi megfordult és kézen fogta. Nem is engedte el akkor sem a kezét, amikor bejött az elnöklő bíró, akit megkért, hadd szóljon a bírósághoz, mielőtt elkezdenék a tárgyalást.

A bíró beleegyezőn bólintott.

– Kérem a tisztelt bíróságtól, hogy hadd üljön mellettem a feleségem – kezdte Dahler meglepően kellemes hangon, enyhe akcentusát dr. Hoffman osztráknak azonosította. – A zsúfolt helyek felzaklatják, főleg, ha egyedül van. Sokkal könnyebb lenne neki, ha mellettem ülhetne. Így foghatnám a kezét, ha… ha túl sok ez neki.

Dr. Hoffman Mrs. Dahlerre nézett, a nő a férje mellett állt, lesütött tekintettel. Kétségtelenül gyönyörű volt a ragyogó, sötétbarna, szinte fekete hajával, erős szemöldökével, telt, finom ívű ajkával, amely nyilván gyönyörű lehetett, ha mosolygott, de most kemény vonallá préselte össze. A méretre készült kosztüm alatt megfeszültek az izmai, az arcára óvatos kifejezés ült ki, a bőre egészségtelenül sápadt volt, szinte ugyanolyan színű, mint a nyakát övező gyöngysor.

Legalább felöltöztette erre az alkalomra, futott át a gondolat dr. Hoffman agyán, de gondosan és azonnal elhessegette. Ő itt objektív megfigyelőként volt jelen, mégis nehéz volt nem ítélkeznie Novák szenvedélyes kirohanása után. Dahler kóros hazudozó, hidegvérű gyilkos, erőszaktevő, aki manipulálta ezt a szegény fiatal nőt, rabszolgájává tette, először a táborban, később a feleségeként.

– Frau Dahler, a férje mellett kíván ülni, vagy inkább egyedül? – kérdezte az asszonytól a bíró.

Dr. Hoffman látta, hogy a nő keze alig érzékelhetően megremeg. Franz Dahler rá sem nézve gyengén megszorította a felesége kezét. A nő a bíróra nézett.

– Igen, köszönöm. A férjem mellett szeretnék ülni, tisztelt bíró úr.

A nő hangja kellemes volt, de enyhén feszült, a németje kissé akadozó, és halvány kelet-európai akcentus volt érezhető benne.

Hoztak egy újabb széket, és letették a másik mellé, melyet a vádlottnak készítettek ki. Dahler megvárta, hogy a felesége helyet foglaljon, egy pillanatra megszorította a vállát, majd leült ő is. Dr. Hoffman nem látta a férfi arcát eközben, de kissé meglepetten nyugtázta a feleség reakcióját. Ahelyett, hogy összehúzta volna magát a félelemtől, ahogy a zaklatások áldozatai szokták hasonló helyzetben, melegen, szinte hálásan a férfira mosolygott.

Akkor nem néma fenyegetés? Megnyugtatás egy aggódó férjtől? Az asszony tényleg zaklatott volt, és a férfi csak gondoskodott róla? Vagy ez itt egy gondosan megtervezett bemutató?

Folytatódott a szokásos eljárás.

– Vádlott, emelje fel a jobb kezét, tegyen esküt… Mondja a teljes nevét, legyen szíves. Születési idő. Jelenlegi foglalkozás. Háború alatti foglalkozás. Megvádolták-e valaha háborús vagy emberiség elleni bűnökkel? Mikor engedték szabadon az Amerikai Hadügyminisztérium hadifogolytáborából?

Dahler nyugodtan, magabiztosan felelt. Huszonöt éves. Autószerelő. Egykor SS-őr volt az auschwitzi megsemmisítő táborban. A keleti fronton bocsátották el a harctéri szolgálatból sebesülés miatt. Sosem vádolták háborús vagy emberiség elleni bűnökkel. 1945. december 14-én nyilvánította ezt ki a hadügyminisztérium, és ugyanazon a napon bocsátották el a táborból. Másnap vette feleségül Helenát.

Dr. Hoffman így megtudta Dahler feleségének keresztnevét. Helena. Egy mosoly halvány árnyéka suhant át a nő arcán, amikor a férje megemlítette a házasságkötésüket. Dr. Hoffman felírt valamit a jegyzetfüzetébe.

Miután végeztek a kihallgatás formalitásaival, a bíró kiegyenesedett a székén ülve, és a vádlott felé fordult.

– Általában a bíróság a tanúk vallomása, az egyéni karakterprofil és a hadügyminisztérium támogató levele alapján hozza meg a döntését: ön remek jelentéseket kapott a hadifogolytábor felügyelőitől, ahol felmentették. Viszont Mr. Novák társvádlóként szállt be az ügyébe, és kérvényezte a tettei teljes kivizsgálását, amely a vád szerint az emberiség elleni bűnök kategóriájába esik.

Ha Dahler kényelmetlenül is érezte magát e szavaktól és a szavakat követő terhes csendtől, a legkevésbé sem árulta el az érzéseit.

Ezután a bíró Andrej Novákra mutatott a tollával.

– Ismeri ezt az embert, ugye?

Ahogy Dahler a volt fogoly felé fordult, dr. Hoffman gondosan tanulmányozta mindkettejük reakcióját. Novák arcvonásait eltorzította a harag, olyan erősen csikorgatta a fogát, hogy a pszichiáter látta a bőr alatt rángatózó izmait, a bőre fényes volt az izzadságtól. Leplezetlen gyűlölettel nézte a volt SS-őrt, készen állva arra, hogy lecsapjon rá, amint akár a leghalványabb lehetősége nyílik erre.

Dahler arca ezzel szemben meg sem rezdült. Szinte lenyűgöző nyugalommal nézte Novákot, aztán a bíró felé fordult, egy A betűvel kezdődő sorszámot mormogott, olyan halkan, hogy dr. Hoffman nem is hallotta pontosan.

Novák erei kidudorodtak a nyakán. A bíró kissé haragos pillantással nézett a vádlottra.

– Elnézést kérek, tisztelt bíró úr – folytatta Dahler, az arcán mosoly árnyéka suhant át, nem érve el a szemét. – Ez talán ízetlen tréfának tűnhet. Ismerem ezt az embert, de nem tudom a nevét. Csak a számát. Szinte egyik fogolynak sem tudtuk a nevét, a felvételkor kiadott számot használtuk. Amit az alkarjukra tetováltak.

Erre a megjegyzésre Helena Dahler megrángatta a zakója ujját. Dr. Hoffman úgy vélte, ez ösztönös gesztus volt. Zavarta a szám a karján, hozzászokott, hogy elrejtse.

– Azt mondta, a táborban ismerte meg a feleségét.

A pszichiáter most először beszélt közvetlenül Dahlerhez. Nem a szokásos eljárásrend szerint, de tisztáznia kellett valamit.

– Jawohl.

– Melyik évben?

– A szlovákiai transzporttal érkezett 1942. március 21-én.

– Maga aztán pontosan emlékszik a dátumokra, fiatalember! – jegyezte meg a bíró.

Dahler maga elé bámult, leplezve a mosolyát.

– Csak mert születésnapom volt, bíró úr.

– Azt mondta, nem tudta a foglyok nevét, csak a számukat – ismételte el dr. Hoffman. – A feleségének is csak a számát tudta a felszabadulás előtt?

– Dehogy – kuncogott Dahler, mintha dr. Hoffman teljes képtelenséget kérdezett volna. – Amikor megtudtam a nevét, nem is volt még száma.

– Hogyhogy?

Helena Dahler válaszolt a férje helyett, megint meglepve a pszichiátert a hirtelen határozott hanggal.

– Mert másnap kellett volna meghalnom. Nem tetoválják azokat, akiket a gázkamrába visznek. Franz mentett meg. És nem, soha, egyetlen egyszer sem szólított a számomon. Neki mindig Helena voltam.

2. fejezet

Helena

Auschwitz, 1942. március 21.

Mihez kezd az ember, ha megmondják neki, hogy huszonnégy óra maradt az életéből?

Ami engem illet, én a hajamat fésültem, újra és újra végighúzva a fésűt a tincseken, ahogy azt Wolff Rottenführer elrendelte, hogy csinos majdnem-hulla legyek. Nem betegség követeli hamarosan az életemet, hanem halálbüntetés egy bűnért, amit nem követtem el. Fogoly voltam, ez itt bizony börtön volt, a legrosszabb, amit bárki a legborzalmasabb rémálmában elképzelhet. Megöltem valakit, hogy idekerültem? Nem. Aki ezt tette, zöld háromszöget viselt a rabruháján. A gyilkosokkal valójában elő-előfordult, hogy elengedték őket innen, miután letöltötték a büntetésüket, legalábbis azt mondták.

Pont ma reggel, míg mi a rámpán várakoztunk, hogy az SS eldöntse, mihez kezdjen velünk, egy csíkos rabruhás férfi elmondta, miért várunk. A tábor vezetése épp gratulál egy kápónak, hogy az letöltötte a büntetését, és visszaengedik a társadalomba jókívánságaik kíséretében, rehabilitálva. Láthatóan a kápó (valamiféle felügyelő fogoly a magyarázatok alapján) megölte a feleségét egy henteskéssel féltékenységi rohamában, de olyan szorgalmasan dolgozott a tábori csapatban, hogy korábban szabadult, személyesen a Herr Kommandant döntése alapján.

A kápó, mondanom sem kell, német volt, és nem volt olyan megbocsáthatatlan a bűne, mint a miénk. Csak egy gyilkos volt. Mi meg zsidók, és úgy döntöttek, meg kell halnunk, amint végeznek a kápó ügyével – közölte vidáman egy frissen érkezett SS-őr. De ekkor megjelent egy újabb őr, a tenyerébe köhögött zavartan, és jelentette, hogy a krematórium kéményében megint beomlott a belső fal, és várni kell az Aktionnal, amíg a Sonderkommando megjavítja. Időről időre végignéztek rajtunk, elbiccentették a fejüket, kissé összehúzták a szemüket, mintha számolgatnának valamit a módszeres agyukban: talán, hogy hány golyóra lenne szükség, mire mindenkivel végeznek, milyen személyzet kell ahhoz, hogy megszabaduljanak a remegő, nyomorult testünktől.

Ott álltunk, ahova összetereltek minket, közel egymáshoz, csinos ötös sorokban, legyőzött árnyékhadseregként, akik máris belesimulnak a megsemmisülésbe. Körülöttem halotti csend volt. Aki megszólalt, az is csak halkan. A transzport kizárólag fiatal nőkből állt, ez volt a második Szlovákiából. Az SS nyíltan beszélt a sorsunkról, a nők csapata általában engedelmes, nem hajlamos lázongásra, így az őröknek nem volt mitől félniük. Mi csak könyörtelenül remegni tudtunk, magunkra hagyva a havas rámpán, és éreztük, hogy a hideg a lábujjunktól egészen a szívünkig kúszik, érzéketlen kővé változtatva azt, mintha már mind meghaltunk volna. Volt, aki halkan sírt, a barátnőm, Cilka is. De neki volt rá oka: a kisbabája halálra fagyott a vonaton. Ami engem illet, én inkább a felszabadító dermedtséget választottam. A végtelen várakozás az ember saját halálára így könnyebb volt, nem olyan kínzó.

Még mindig a rámpán álltunk, amikor egy csapatnyi SS-katona lépett oda a szánalmas oszlopainkhoz néhány csíkos nadrágot, de civil kabátot viselő férfi kíséretében. A csíkos nadrágosok nekiálltak elvenni tőlünk a holminkat, nyugodtan és logikusan elmagyarázták, hogy nekünk hamarosan amúgy sem lesz szükségünk ezekre. Az egyik kihúzta az összeszorított kezemből a bőröndömet, és valamiféle pillanatnyi szánalommal nézett rám, de én nem voltam hajlandó a szemébe nézni, ahogy nem fogadtam el az együttérzését sem. Inkább egyenesen magam elé meredtem, jéghideg harag és tehetetlenség dúlt bennem, kiűzve minden más gondolatot.

A nap távolian és közönyösen lebegett a felhők maradéka és az előttünk sorakozó barakkok szabályos sora felett. Egy madárcsapat szállt el a kék égen csapkodó szárnyakkal. Irigykedve néztem az útjukat. Hogy szerettem volna én is ezt… fel, el innen. De ezek a madarak nem akartak elmenekülni innen, az elátkozott nyomorúságból. Épp ellenkezőleg, ott gyülekeztek az egyik barakknál, lehúzták az elektromos vezetéket, és szürkére piszkították a tetejét… olyan színűre, mint az SS-őrök kabátja. Azokban a barakkokban lehetett a konyha, és velünk ellentétben a madaraknak nem volt félnivalójuk az említett SS-től. Csak a szögesdrót felé nem szálltak valamiért. Megnéztem alaposabban, megláttam rajta a halálfejes táblát és németül meg lengyelül a feliratot: Halt! Stoj! Megállapítottam, hogy nyilván áramot vezettek belé.

Újabb szürke kabátos őr jött oda, közölte, hogy mindenki, aki tud énekelni, szavalni vagy táncolni, jelentkezzen nála. Éles és türelmetlen volt az arca, és korbácsot tartott a kezében. A nők egy pillanatig haboztak, de amikor meglengette, jellegzetesen, pontosan úgy, mint akinél könnyű kicsapni a biztosítékot, páran vonakodva előléptek. Egy nő előretolt engem is véletlenül, ahogy elment mellettem, és mielőtt észbe kaphattam volna, már elválasztottak Cilkától, és ott álltam szemtől szembe az SS-katonával, akit a különös, csíkos nadrágos emberei Rottenführer Wolffnak szólítottak. Kesztyűs ujjaival végigtapogatta az arcomat azonnal, és mint aki üzletre készül, jobbra-balra forgatta. A sál lecsúszott a fejemről, de ellökte a kezemet, mielőtt visszatehettem volna.

– Csodaszép a sörényed – jegyezte meg rekedten, a hangja elárulta, hogy szenvedélyes dohányos. Végighúzta az ujjait egy tincsemen. – Ja. Megteszi. Gyere.

El sem hittem igazán, hogy mindez alig pár óra alatt megtörténik.

Wolff elvitt minket, a pár kiválasztott nőt egy valamiféle raktárba, a hatalmas épület csurig volt személyes holmival és mindenféle formájú meg színű bőrönddel, melyekre neveket és deportálások kiindulópontját írták krétával. Wolff emberei minden ceremónia nélkül feldobták a csomagjainkat erre a halomra. Azt hiszem, ekkor fogtam fel, hogy sosem hagyom el ezt a helyet – azaz élve biztos nem.

– Üdvözlünk mindenkit a Kanadában, a gazdagok földjén.

Wolff széttárta a két karját, gúnyosan köszöntve minket, és kígyóként mosolygott.

– Élvezzétek, amíg tehetitek! Micsoda balszerencse, hogy nem maradtok itt, hölgyeim.

A beosztottai már nyitották fel a bőröndöket, és kirámolták a gondosan bepakolt ruhát és fehérneműt, kirántották a pulóvereket és zoknikat ugyanolyan közönyös arccal, mint amikor a hentes a jó húsmarha patáit és zsigereit választja le.

– Ne vágjatok ilyen elkeseredett képet! – morogta könyörtelenül Wolff, leült az egyik válogatóasztal szélére, és cigarettára gyújtott.

– Legyetek megtisztelve: a ruháitokat fertőtlenítik, és Németországba küldik, árják fogják viselni őket. És a hajatok sem vész kárba. A haditengerészetünk matrózai hasznát veszik majd zokniként és a Wehrmacht-katonák is a nemezcsizmájukhoz. Büszkének kellene lennetek, hogy áldozatot hozhattok a Nagy Német Birodalomért. És most lássuk, mennyire tudtok táncolni és énekelni.

Mikor rám került a sor, nyugodtan elmondtam, hogy egyáltalán nem tudok sem énekelni, sem táncolni. Ha mindannyiunkat elpusztítanak, akárhogy is, legalább megspórolhatok magamnak egy utolsó megaláztatást.

– Nem tudsz énekelni? Ostobaság – horkantott elutasítón. – A ruszkiknak, már ami maradt belőlük, van erre egy mondásuk, amit szeretek. Ha nem tudod, megtanítunk. Ha nem akarod, akkor meg ráveszünk. Úgyhogy fogd ezt a rakás rongyot, és nyomás átöltözni. És a viselkedésed miatt te leszel az előadás sztárja. Ne gyere elő, amíg nem jövök érted! Nincs arra semmi szükség, hogy ezek a bunkók begerjedjenek egy olyan műsoron, ami nem nekik szántak – fejezte be a beosztottain gúnyolódva fölényesen.

A korbács, amit nyomatékul felém emelt, nem engedte, hogy bármi kedvem legyen tovább próbálgatni a türelmét. Túl magabiztosan fogta, hogy csak üres fenyegetésnek használja. Fogtam a halom ruhát meg egy hajkefét, amit odalökött, és bementen a szobába, amerre mutatott.

Lassan telt az idő. Fokozatosan besötétedett. Az alkony a rozsdás vas színére festette a falakat, és én még mindig a hajamat fésültem oda sem figyelve, újra és újra, egy őrült nő, aki leragadt ennél a mozdulatnál. Egy ponton már úgy tűnt, Wolff megfeledkezett rólam. Mindenhol kísérteties volt a csend, még Wolff emberei is elmentek már rég, és én hálás voltam ezért, mert némelyik szlovák volt, és túl sokat értettem abból, amit egymás közt beszéltek a vékony ajtó mögött. Nem akartam többet tudni erről a helyről, inkább maradjak áldott tudatlanságban. Azt mondták nekünk, hogy gyárakba küldenek minket dolgozni. Nem tudtuk, hogy levetkőztetnek, leborotválnak, elgázosítanak, majd elégetnek minket rögtön a megérkezésünkkor. Ezek az emberek valami különleges csapathoz tartoztak – ezt hívták Sonderkommandónak –, ők végeztek el minden munkát az SS-nek, magát az elgázosítást leszámítva. Megtudtam, hogy ők is foglyok. Azt is megtudtam, hogy az egyiküknek a saját nagybácsiját és a kis unokatestvéreit kellett felpakolnia a krematóriumi talyigára pár nappal ezelőtt.

Lépteket hallottam a kinti fémbetétes lépcsőről. A kis raktárszoba ajtaja kinyílt, én vigyázzállásba kecmeregtem, és kihúztam magamat, ahogy Wolff belépett. Felkapcsolta a lámpát, és aprólékosan tanulmányozott, ahogy a vakító fényben hunyorogtam. A fejét az egyik, majd a másik oldalra biccentette, grimaszolt halványan, mintha nem ő állította volna össze nekem korábban ezt a röhejes öltözéket, és nem ő parancsolta volna meg, hogy vegyem fel, és fessek úgy, mintha „magával a Führerrel találkoznék”.

– Nos – tűnődött el, körülöttem körözve. – Rosszabb is lehetne, a körülményeket tekintve.

Megrángatta a cobolyprémet, és a vállam köré igazította. Még mindig érezni lehetett rajta a parfümöt, egy másik nő illatát, aki mostanra valószínűleg halott, pont, ahogy én is az leszek holnapra.

– Kérdezhetek? – kerestem meg gondosan az idegen, német szavakat a mondathoz. Utáltam, hogy remegést hallok a hangomban, de sokat megtudtam Wolffról a saját Sonderkommandójától, és a legkevésbé sem vágytam rá, hogy hirtelen a rosszabbik oldalát mutassa.

– Ja – nézett rám valami érdeklődésfélével.

– Pontosan mit kívánnak tőlem? – mutattam bizonytalanul a röhejes ruhámra.

A legcifrább burgundivörös ruhát választotta ki nekem, hozzáillő cipővel. Egy számmal kisebb volt a cipő, máris törte a lábam. Csak reméltem, hogy nem kell majd táncolnom vagy ilyesmi.

– Azt hittem, elmondtam. Az egyik bajtársunknak ma van a születésnapja, meg akarjuk lepni. Normális esetben elvinnénk egy kabaréba vagy ilyesmi helyre, de mivel itt vagyunk, be kell érnünk azzal, ami itt van. És ez te vagy – fejezte be a mondatot a tekintete.

Túlságosan féltem, hogy bevalljam, fogalmam sincs a kabaréról, sosem voltam, és nem ismertem a dalokat, amiket ott énekeltek általában a nők.

– Ne izgulj! – nevetett fel túlságosan közel az arcomhoz, és fájdalmasan belecsípett. Mozdulatlanná dermedtem, próbáltam nem összerezzenni az ujjai érintésére, ahogy pírt erőltetett hullasápadt képemre. Jó kedve volt, éreztem a snapszot a leheletén. Úgy véltem, a többi lány előadása már megvolt. Eltűnődtem, vajon élnek-e még, vagy már végeztek velük, ugyanaz a kéz tette el őket láb alól, ami most az arcomhoz ér. – Csak egy születésnapi dalt kell elénekelned neki, amikor kihozzuk a tortát. Tudsz születésnapi dalt, ugye?

Az utolsó szavakban árnyalatnyi fenyegetés érződött. Jobban teszed, ha tudsz, te Mistbiene.

– Tudok párat németül és szlovákul is – feleltem óvatosan.

– Az jó is lesz. Énekelj nekem valamit! Hallani akarom a hangod.

Mély levegőt vettem, és énekelni kezdtem.

– Hangosabban!

A vállam önkéntelenül megrándult a kiabálásra. Nem akart megijeszteni, de nekem már nem sok kellett ehhez. Hangosabban énekeltem, megtettem, ami telt tőlem.

Hirtelen felemelte a kezét, megállított.

– Megteszi. Énekelj pont így! És mosolyogj! Azt akarom, hogy boldognak tűnj. Annak a fickónak születésnapja van, nem akarom, hogy úgy állj ott, mint valami hivatásos siratóasszony, érted?

– Igen.

– Úgy kell válaszolnod, hogy jawohl, Herr Rottenführer.

– Jawohl, Herr Rottenführer – ismételtem meg szorgalmasan.

– Gondolom, meg sem kell említenem, hogy ha nem tetszik neki az előadásod, akkor komoly büntetést kapsz tőlem.

– Értem, Herr Rottenführer. Igyekezni fogok.

Wolff ott hagyott az SS-őrök barakkja előtt, közölve, hogy értem jön, ha majd eljön az idő. Reszkettem a vékony selyemruhában, behúztam a fejemet a vállam közé, és a nyakamra tekertem a sálat. A hidegtől elállt az ember lélegzete. Bele-belekortyoltam a süvöltő szélbe, amíg a tüdőm megtelt a jeges tűszúrásokkal. Egy őr ment el mellettem, vállra vetett fegyverrel. Értetlenül meredt rám, megállt egy pillanatra, de ekkor Wolff kilépett az ajtón, és megragadta a karomat.

– Itt az idő – lehelte az arcomba. Most a snapsz mellett brandy szagát is éreztem.

Az SS-barakkban meleg volt, sűrűn belepte a füst és a sült hús illata. Az élénk beszélgetés hirtelen megállt, amint előreléptem. Wolff olyan erősen meglökött az egyik SS-katona felé, hogy majdnem az ölében kötöttem ki. Valamilyen papírkoronát viselt, erre az alkalomra készíthették neki. Döbbenten pislogott rám. A félhomályos barakkban mintha elvörösödött volna, talán az alkoholtól, vagy mert majdnem ráestem. Gyorsan felegyenesedtem, elkaptam Wolff tekintetét, aki már ott állt előttem, és azonnal hatalmas, hamis mosolyt erőltettem az arcomra. Hangosan, pont ahogy Wolff utasított, énekelni kezdtem. A születésnapos két bajtársa behozta a tortát. Hamarosan mindenki csatlakozott, és a hangom beleolvadt a valóságos harsogásba.

Tapsoltak. A születésnaposnak persze, nem nekem.

Utána szlovákul énekeltem egy dalt. A születésnapos fiatal volt és sugárzóan vidám, ahogy a legtöbben. Ragyogó, könyörtelen és teli gyűlölettel. A szeme világoskék volt. A haja és a szíve meg fekete. Hirtelen rám mosolygott, először.

– Ez meg milyen dal volt? – kérdezte, amikor befejeztem az anyanyelvemen elénekelt dalt.

– Ezt szoktuk énekelni születésnapokon Szlovákiában – gyors pillantást vetettem a rangjelzésére, ugyanolyan volt, mint Wolffé – Herr Rottenführer.

– Szép – jegyezte meg kimért hangon. Nem szoktak hozzá, hogy zsidóknak mondjanak elismerő szavakat, ez egyértelmű volt.

Halkan megköszöntem.

– Bitte, énekelj még valamit! – kérte. A hangja igazából gyengéd volt, és a kiejtése lágyabb, mint a többieké, ugyanakkor még parancsolóbbnak érződött, mint akár Wolff, fel sem kellett hozzá emelnie a hangját semennyire sem. Olyan ember hangja volt, aki hozzászokott, hogy parancsokat adjon, és azoknak kérdés nélkül engedelmeskednek. – Énekeld el a…

Pár pillanatra elgondolkozott, és egy német dal címét mondta, amit nem ismertem. Aztán egy másikat, de azt sem. Végül megadón emelte fel mindkét kezét.

– Akkor énekelj valamit, amit szeretsz! Énekeld el nekem a kedvenc dalodat!

Egy pillanatig hallgattam. Nem tudtam, mit énekeljek. A kedvenc dalom egyértelműen túl szomorú volt – egy nőről szólt, akinek meghalt a szerelme –, semennyire sem illett az alkalomhoz, de magától nyílt a szám, és a szomorú, kísérteties melódia betöltötte a termet. Egy SS-katona közben elővett egy harmonikát, és kísérni kezdett, ahogy énekeltem tovább. Nagyon tehetséges volt a zenében, ahogy Wolff is a korbácsával. Befejeztem a dalt. Nem tapsolt senki. A feszültség halvány árnyéka lebegett felettünk a cigarettafüst ezüst karikái között. Éreztem magamon Wolff tekintetét. Bizonyosan már épp azon tűnődött, milyen verést osszon ki nekem ezért a mutatványomért, én meg túlságosan féltem tőle, hogy akár egy szót is szóljak a védelmemben, hogy elmagyarázzam, nem akartam rosszat.

Egyszer csak a születésnapos fogott egy szelet tortát, egy szalvétába tette, és a kezembe nyomta. Olyan csodás volt az illata, hogy elindult a nyálam, puha, könnyű édességfelhőt tartottam izzadó tenyeremben. Csak most jutott az eszembe, hogy már napok óta nem ettem semmit.

– Nagyon szép volt a dal. És gyönyörű a hangod. Valamikor majd még énekelned kell nekem.

Megnyaltam az ajkam.

– Tartok tőle, hogy ez nem lesz lehetséges, Herr Rottenführer. Az egész transzportunkat likvidálják holnap, azt mondták nekem. De köszönöm a kedves szavakat. Megmelengeti a szívemet a tudat, hogy örömére lehettem ezen a különleges napon. Hosszú és sikeres életet kívánok önnek.

Megpördült a székén.

– Ez igaz? – kérdezte Wolfftól.

Az válaszképp csak megvonta a vállát, el volt foglalva a virslivel és a mustárral, amit épp majszolt.

– Azt akarom, hogy vegyék ki az Aktionból – közölte a születésnapos parancsolón, ami elég különösnek tűnt, hiszen egy rangban volt Wolff-fal.

– Már a listán van.

– Akkor húzzák le a nevét! Mi olyan nehéz ebben?

– Palitzsch már aláírta.

– Fikarcnyit sem érdekel! Húzd le a nevét! Miért likvidálják a teljes transzportot, miközben munkaerőhiánnyal küszködünk a Kanadában?

– Kérdezd meg az Öreget! Ő adja ki a parancsokat, nem én.

Wolff visszatért a virslijéhez.

A sarokban vaskos szivarokat kínáltak körbe az őrök a köréjük gyűlteknek, jól táplált arcukon mosoly villant, legkevésbé sem vettek tudomást róla, hogy egy emberi lény sorsa dől el épp ebben a pillanatban két bajtársuk között. Egyszerre megszédültem. Mintha elindult volna alattam a padló. A születésnapos arca úszott előttem, az egyik gyilkosé, akitől kétségbeesetten reméltem, hogy megmenti az életemet, csak mert tetszett neki, ahogy énekeltem.

– De arra nem gondoltál, hogy jól jönne pár nő a ruhák válogatásához? Ezek a nők itt nem betegek, ugye?

Hirtelen felém fordult.

– Beteg vagy?

Vadul ráztam a fejemet, amennyire csak tudtam, könyörögtem neki könnyes szemekkel. Nagyon egészséges voltam, nagyon, és rettenetesen szeretnék dolgozni. Csak hadd mutassam meg, milyen jó munkás lehetek. Megteszek bármit, Herr Rottenführer, bármit a világon, amit csak mond!

– Holnapra új transzportot várnak a Protektorátusból, azt hiszem – felelte lustán Wolff. – Azt a parancsot kaptam, hogy likvidáljam a mai transzportot, ennyit tudok csak.

– Írd be őt is meg a többieket is a mi munkacsoportunkba! Majd én elintézem Palitzschcsal.

Wolff úgy nézett a születésnaposra, mintha annak teljesen elment volna az esze. De ő meg sem rezdült, egyszerre szigorú és merev lett a papírkoronájában.

Végül Wolff bólintott, némi tisztelettel.

– Csak mert te kéred, Dahler.

Így már tudtam a nevét. Rottenführer Dahler. Ragyogó, megnyugtató mosolyt villantott rám, mint egy király, aki épp megkegyelmez az elítéltnek az utolsó pillanatban, az akasztófánál. Remegő lábbal mentem ki a barakkból. Kint megint tudtam levegőt venni. Holnap meghal szinte mindenki, akit ismerek, de én nem leszek köztük. Egyszerre úgy éreztem, sikítani akarok, gyorsan betömtem a számat a tortával, lenyomtam a torkomon a könnyekkel és a vad, állatias rettegéssel együtt. Túlságosan féltem, hogy elhiggyem, féltem, hogy Wolff leissza magát, és elfelejti, mit ígért. Féltem, hogy Dahler meggondolja magát. De eljött a reggel és a létszámellenőrzésen Wolff intett nekem, kiléptetett az oszlopból, ami később egyenesen ahhoz a barakkhoz masírozott, ahonnan még nem jött vissza senki.

– Tegnap Dahler születésnapja volt – jegyezte meg Wolff, amikor elvitt az új munkahelyemre, a Kanadába. – Ma meg a tiéd.

Nem vitatkoztam. Igaza volt.