Fordította

Darvas Eszter

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Boo Walker A Spanish Sunrise

Text copyright © 2022 by Lemuel Walker

All rights reserved.

No part of this book may be reproduced, or stored in a retrieval system, or transmitted in any form or by any means, electronic, mechanical,

photocopying, recording, or otherwise, without express written permission of the publisher.

Published by Lake Union Publishing, Seattle

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing,

www.apub.com, in collaboration with Lex Copyright Office.

Borítóterv @ Caroline Johnson

Hungarian translation © Darvas Eszter, 2023

© Next21 Kiadó, 2023

ISBN 978 615 641 467-0

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Tegyi Tímea

Előkészítés Tóth Andrea

Ebook Hársfai László

Korrektúra Mandl Orsolya

Ruth Chilesnek, aki élő bizonyíték rá,
hogy léteznek angyalok

A göcsörtös fa éli világát,
míg a szálegyenes deszkaként végzi.

(kínai mondás)

Első fejezet
KETTEN MARADTAK

Baxter Shaw azzal a szorongató érzéssel lépett be a lánya osztálytermébe, hogy kudarcot vallott apaként. Mivel nem talált odabent senkit, túlkiabálta a tetőn doboló esőt:

– Hahó! Van itt valaki? – Alig húsz perce, hogy Mia tanárnője, Ms. Mecca felhívta, hogy beszélni szeretne vele, szóval várták. Ugyanis Mia megütötte egy osztálytársát.

Ms. Mecca nyilván pillanatokon belül megérkezik. Baxter a játszótérre nyíló ablakokhoz sétálva bámulta az esőt, miközben egyre azon járt az agya, hogy hol rontotta el. Semmi sem fáj jobban, mint mikor az ember tudja, hogy a nyolcéves lánya szenved, és ezért egyrészt ő, az apja a felelős, másrészt nem tud segíteni rajta. Az ő kis Miája, a legédesebb gyerek a világon, egy kész sakktudor, a házi készítésű ékszerek és az origami szerelmese, az örök kölyökkutya feltalálója, akinek még mindig tele van a szekrénye hercegnőruhákkal… bántott egy másik diákot. Hogy jutottak idáig?

Nem szívesen tételezett fel ilyesmit a lányáról, habár az elmúlt hat hétben, augusztus vége óta érthetetlenül leromlott a magatartása. A rémálmok is akkoriban kezdődtek, Mia víziói az anyjáról. Még szép, hogy mindez összefügg.

Persze a lányának minden oka megvolt rá, hogy küszködjön, de az eltelt idő és a terapeutájával végzett munka miatt, na meg mert Baxter igyekezett eltemetni a régi emlékeket, azt gondolta, már túl vannak a nehezén.

De egy olyan örvénybe taszította őket a három évvel korábbi borzalmas esemény, amelyből talán sosem fognak kigyógyulni. Mindent feladott, hogy a lányának szentelje az életét, kiszállt a zenekarából, eldobta magától az egyetlen ambícióját, és még ez is kevésnek bizonyult. Mi maradt? Mit adhatna még?

Pontosan tudta, és ez tartotta ébren éjszakánként, hogy abban a percben kellett volna feladnia az álmait, amikor megismerte Mia anyját, Sofiát, nem pedig akkor, amikor elvesztette.

– Üdv, Mr. Shaw! – lépett a terembe Ms. Mecca. – Sajnálom, hogy megvárakoztattam.

Baxter megpenderedett, hogy üdvözölje. – Jó napot!

Meleg mosolya volt a tanárnőnek, ami nyugtatóan hatott a férfira. Hányadszorra találkoznak így, immáron hat hete? Ez már a negyedik alkalom? A férfi mindig ugyanazt gondolta Ms. Mecca láttán: hála istennek, hogy ott van Miának ez a nő, mert csak ő és Mia pszichológusa volt pozitív női figura a lánya életében.

Amint Baxter említést tett Mia rémálmairól, Ms. Mecca mindent elkövetett, hogy segítsen, és ez még azelőtt volt, hogy jelentkeztek volna a magatartásproblémák. Bizonyos értelemben a rémálmok a későbbi eseményeket vetítették előre. A tanárnő még arra is vette a fáradságot, hogy kapcsolatba lépjen Mia pszichológusával, és a problémák felbukkanása óta heti rendszerességgel értekeztek. A két nő együttes erőfeszítése könnyekig meghatotta a férfit.

Mialatt az időjárásról fecsegtek, Ms. Mecca a terem közepére húzott kettőt a diákok székei közül, és jelezte neki, hogy üljön le. Baxter alatt bármelyik pillanatban összeroppanhatott volna a műanyag székecske, nagyon óvatosan ült rá, aztán karba font kézzel várta, hogy a nő megszólaljon.

Mr. Shaw, kezdhetné, a szemüvegét levéve, és haragos pillantást vetve rá. Senki se mondta, hogy egyszerű lesz, de ejha. Ejha! Maga nem egy apák gyöngye, nem igaz? Apja fia, jól mondom? Persze a tanárnő nem ismerte Baxter apját.

– El se hiszem, hogy megütötte egy osztálytársát – mondta Baxter. Pedig elhitte. Mia rémálmai alváshiányhoz vezettek, amitől bágyadt és sokszor nyűgös volt a gyerek, felkelnie sem akaródzott reggelente, hát még iskolába menni. Nem csak a jegyei romlottak le, a barátaitól is elment a kedve, és életében először problémák voltak a magatartásával. Odahaza kezdődött hangulatingadozásokkal, gyakran szokatlanul komisszá vált, már amennyire egy kislány komisz tud lenni. Baxter megkérte, hogy rakjon rendet a szobájában, mire odavágta, hogy már rend van. Vagy arra kérte, hogy egyen még egy kicsit a zöldbabból, esetleg tegye a tányérját a mosogatóba, és Mia hisztizni kezdett.

Már az iskolában is rendetlenkedett, megzavarta az órát, figyelmen kívül hagyta Ms. Mecca kéréseit, nem dolgozott. Újabban be se akart járni az iskolába, Baxter azonban hallani sem akart a lógásról. Hogy is gondolja a gyerek? Csak nem akar egész nap az apja terepjárójában ülni?

– Úgy sajnálom – folytatta Baxter. – Beírattam a nyáron egy önvédelmi tanfolyamra, az lehet az ok. Nem ártott volna, ha némi önuralmat is tanítanak neki. Nagyon durva volt?

– Mia torkon vágta a társát. De… – Ms. Mecca az ajkába harapva fixírozta a férfi bal karját, mintha az ingujja alól kikandikáló tetoválást próbálná kisilabizálni. Aztán felnézett. – Nagyobb baj is van. Nézze, Mr. Shaw, lehet, hogy hibáztam. – Védekezően karba fonta a kezét. – Augusztus végén, körülbelül akkortájt, amikor Miánál jelentkeztek a rémálmok, csináltunk egy családfás feladatot. A harmadikosoknál ez a tananyag része.

– Ajjaj. – A férfi rögtön tudta, mit jelent ez, és annyira átérezte Mia fájdalmát, hogy legszívesebben kiszaladt volna érte az igazgatói irodába.

– Csak egy gyors feladat volt. Eszembe se jutott, hogy Mia elvesztette az édesanyját. Nem raktam össze a képet, amikor ön említést tett nekem Mia rémálmairól. Rajzolunk egy fát, feldíszítjük a családtagjainkkal, aztán mondok pár szót a leszármazásról. Nem lett volna semmi baj, ha az egyik osztálytársa nem jegyez meg valamit Miának, ami… ami, azt hiszem, a gyökere annak, amin éppen keresztülmegy.

Baxter a farmernadrágjába vájta az ujjait.

A tanárnő folytatta:

– Csak ma figyeltem fel a dologra, amikor összeveszett ugyanazzal az osztálytársával. Elbeszélgettem Miával a szobámban. Azt hiszem, sok mindent magába fojt. Kiderült, hogy a szünetben is a feladatról beszélgettek aznap, mert az osztálytársa megemlítette neki, hogy… – Elhallgatott.

– Hogy? – nógatta Baxter.

– Hogyan halt meg az anyja.

A férfinak elszorult a torka Ms. Mecca szavaitól, olyan érzése volt, mintha fojtogatnák. Ő azt mondta Miának, hogy autóbalesetben halt meg az anyja.

– Most már tudja, Mr. Shaw. Az osztálytársa ma újabb megjegyzést tett neki, azért jött ki a sodrából.

Baxter az egész testében érezte a nyomást. El kellett volna mondania az igazat. A lánya pszichológusa is ezt tanácsolta, miután már egy éve dolgozott Miával. De ő egyre csak halogatta. Hogy mire várt, azt maga sem tudta. Csak még néhány napra és hétre, amit Mia úgy tölthet, hogy nem tud az ilyesfajta erőszak létezéséről.

Fújt egy nagyot.

– Szent ég. – A kezét dörzsölgetve azon tűnődött, hogy Mia miért nem szólt neki erről. A karamellszínű bakancsa fűzőjénél kereste a választ, egy jelet, hogy mitévő legyen. De hát már jól volt Mia. Jóformán alig beszéltek Sofiáról, mióta Greenville-be költöztek, és távol kerültek az anyja emlékeivel teli Charlestontól.

– Tudom, hogy sok ez egyszerre – mondta Ms. Mecca –, és borzasztóan s…

– Ne szabadkozzon – vágott közbe Baxter egy legyintéssel, hiszen ő tehetett mindenről. – Fogalmam sincs, Mia miért nem szólt nekem erről.

Megkönnyebbülés látszott Ms. Meccán, hogy nem őt hibáztatják.

– Nekem azt mondta, hogy mostanában nagy magán a nyomás, és van elég baja.

– Jaj, Mia. Mintha ő nevelne engem, és nem fordítva. Bárcsak meghagyná nekem a szerepemet.

Ms. Mecca a fejét csóválta.

– Megértem. Ez egy nagyon kedves, érett gesztus a részéről. Ugyanakkor szerintem ennél többről van szó. Erős érzelmek ezek egy ilyen korú kislánynak. Lehet, hogy felejteni próbál.

A férfi is azon volt már egy ideje.

– Na és melyik kölyök volt az? – Nyomban feltámadt a bűntudata, amiért kényelmetlen helyzetbe hozta Ms. Meccát. – Nem kell válaszolnia.

– Biztosra veszem, hogy nem ezt akarta a gyerek – jegyezte meg a tanárnő tapintatosan.

Baxter felkelt a székéből. – Azt hiszem, ideje sort kerítenem egy túl régóta halogatott beszélgetésre.

Ms. Mecca is felállt.

– Ne ostorozza magát, Mr. Shaw. És kérem, tudassa velem, ha segíthetek valamiben!

– Úgy lesz, és komolyan mondom, hogy ön nem hibázott semmiben. Szerencsénk van magával. – Ezt így is gondolta.

– Köszönöm – felelte a tanárnő. – Mi itt vagyunk, ha szüksége lenne ránk.

– Vettem az adást.

Úgy esett ki a szájából és potyogott le a földre ez a három szó, mint a nedves agyag.

A Ms. Meccánál nagyjából egy évtizeddel idősebb igazgatónő kinézett az íróasztalára tett laptop képernyője fölött, és Miának címzett, gyermeteg hangon bejelentette:

– Itt van apukád.

Baxter rámosolygott a nőre, és egy lila kanapén megpillantotta Miát a szemközti falnál, leszegett fejjel rajzolgatott a füzetébe, alighanem egy újabb unikornist. Épp az egyszarvús korszakát élte.

– Szia, szívem! – A kelleténél nagyobb fájdalmat hallott ki a saját hangjából.

A lánya felnézett, megkönnyebbülés és talán öröm tűnt fel az arcán, hogy megjött az apja. Egy pillanatra még a tőle örökölt gödröcskéi is megjelentek. Aztán egykettőre tétovává vált az arckifejezése, és hangsúlyosabbak lettek a kialvatlanság okozta karikák a szeme alatt, mintha csak most jutott volna eszébe, hogy mit művelt.

– Szia, apu!

Begöndörödött a hosszú haja, ahogyan az esőben szokott. Szokásához híven egy színözönt viselt, amitől két lábon járó szivárványra emlékeztetett. Mióta négyéves korában elkezdett egyedül öltözködni, arra törekedett, hogy minél több szín jelenjen meg a viseletén, és ezen a szokásán még az anyja elvesztése után sem változtatott. Ma a lila esőkabát meg a sárga tornacipő mellé nyakig begombolt, rózsaszín blúzt vett fel, narancssárga övvel és fehér farmernadrággal.

Az apja odalépett hozzá, és rátette a kezét a fejére.

– Indulhatunk haza? – Látta, hogy tényleg unikornist rajzolt.

– Kikapok? – kérdezte Mia.

Baxter előbb az igazgatónőre, aztán ismét Miára pillantott. Fél térdre ereszkedett, és belenézett lánya barna szemébe, amely mintha csak az anyjáé lett volna.

– Nem, szívem, nem kapsz ki. De kiveszem ezt a napot, hogy együtt legyünk kicsit.

– Kiveszed ezt a napot? – Hitetlenség csendült ki minden egyes szótagból.

Érzékeny téma volt ez köztük, és Mia ügyes volt a bűntudatkeltésben. Bárcsak megértené. A felnőttek dolgoznak, mert ez a kötelességük. És akinek nincs párja, az kétszer olyan keményen kénytelen dolgozni.

– Átfogalmazom: a lehető legkevesebbet szeretnék ma dolgozni. Oké?

Mia bólintott, összecsukta a füzetét, és lecsusszant a kanapéról.

Miután Baxter megköszönte az igazgatónőnek, hogy vigyázott Miára, kéz a kézben lebattyogtak a portára, ahol Baxter visszaadta a látogatókártyáját. A kijáratnál segített begombolni Mia lila esőkabátját, és magához vette a szárnyas ajtó mellett hagyott esernyőjét. Kinyitotta az ernyőt, és futottak a szakadó esőben a terepjáró felé. Beültette Miát a fényes fekete, négyajtós Chevy Silverado hátsó ülésére, segített neki az öv becsatolásánál, aztán átfutott a saját oldalára.

Becsukta az ajtót, és hátrafordult a lányához.

– Bőven van miről beszélnünk, nem igaz?

Mia morcosan nézett, amivel azt jelezte, hogy nincs kedve a történtekről diskurálni.

Baxter megértően bólintott.

– Majd ha hazaértünk.

– Vagy akkor se – vágta rá Mia, és most megint az anyjára emlékeztetett.

Baxter nem vitatkozott vele.

– Volna egy komoly kérdésem.

– Már megint – mondta Mia drámaian.

A férfi úgy tett, mintha fogalma se lenne, mire céloz.

– Mit megint?

– Úgyis tudom, mit akarsz mondani – felelte Mia némi rosszallással.

Az apja vonalat formált a szájával.

– Kicsi a bors, de hol van?

– A négyszázötvenkilencedik apuvicc. Segítség!

– Jó vicc, nem?

– Nem. Nincs benne poén.

– Maga a kérdés a poén – ütögette meg Baxter a halántékát.

– Akkor se vicces – felelte Mia. – Hm, sültkrumpli-szagot érzek? Kérek.

– Nem, ez kelkáposztacsipsz.

– Oké. – Mia tekintete azt üzente, hogy nem fog belemenni a játékba.

– Semmi sem kerülheti el a figyelmedet, igaz? – Baxter most lebukott, hogy megszegte a diétáját. Általában nem fogyasztott kenyeret és krumplit, de ez ma egy afféle „le van tojva” nap volt, amire a csirkés szendvics a megoldás.

Benyúlt a szendvicses zacskóba a sült krumpli maradékáért, és odaadta a lányának.

– Megeheted.

Mia az ölébe vette a krumplit, és kihúzott egy szálat. – Ketchup is kell hozzá.

– Máris adom. – Baxter lehúzta egy mártogatósról a fóliát, és azt is odaadta. – Próbáld meg nem összekenni se a kocsit, se a fehér nadrágodat, rendben? – Mia bólogatva dugta bele a krumpliját a piros szószba.

A férfi a pohártartóban pihenő telefonjáért nyúlt.

– Egy perc, és mehetünk.

– Azt hittem, kivetted ezt a napot – jegyezte meg a lánya, és Baxternek hátra sem kellett fordulnia, anélkül is el tudta képzelni a mindentudó kifejezést az arcán.

– Úgy is van – dünnyögte, és bepötyögött egy gyors e-mailt dr. Carrnak, felvetette neki, hogy mielőbb beszéljenek meg egy ülést. Alig több mint egy év leteltével Baxter nem hordta már Miát a nőhöz. Úgy látta, a veszteségükhöz képest jól van, és látszólag különösebb gond nélkül alkalmazkodott az új greenville-i életükhöz, és akár egy teljes hétig nem hozták szóba Sofiát. Aztán a rossz álmok megjelenésének másnapján Baxter újra felvette a kapcsolatot a pszichológusnővel, és Mia azóta is eljárt hozzá.

Dr. Carrnak az volt az első benyomása, hogy Mia egyfajta késleltetett gyásztól szenved, ami a PTSD egy típusa, mivel csak most éri el azt a kort, amikor ténylegesen fel tudja fogni a történteket. Ebben is lehet igazság, de ahogy azt Baxter ma megtudta, többről volt szó.

Elküldött egy sor sms-t, hogy letudja a tennivalókat. Jövő hét elejére próbáld meg beszerezni. Egy másik így szólt: Egyelőre maradjunk a gipszkartonmegoldásnál! Szólok, ha eszembe jut valami más. A fickónak, aki rossz ereszcsatornát szerelt fel az egyik házra, a következőt írta: Cseréljük ki, haladjunk!

Néhány héttel Sofia elvesztése után Baxter kilépett az alternatív countryt játszó, meglehetősen sikeres zenekarából, és felvásárolta annak a fickónak az építési vállalkozását, akinél kamaszkorában dolgozott. Ez hozta őt és Miát Charlestonból Greenville-be, és ezt a döntését nap mint nap megkérdőjelezte, mert szép lassan felőrölte az építési projektek lebonyolításával járó stressz.

Megcsörrent a mobilja – Alan hívta. A feltartott ujjával jelzett a lányának.

– Egy perc. – Fogadta a hívást, és jobbkezének délies beszéde úgy hömpölygött a vonalból, mint a nagyi melasza.

– Baxter, van egy kis gond.

– Csak egy? – harsogta túl Baxter az eső zaját. Építési vállalkozónak lenni annyit jelentett, hogy az ember egész álló nap lót-fut, és ilyen hívásokra válaszol.

– Most értünk ide a Carter Streetre – mondta Alan. Baxternek sikerült több befektetőt is szereznie három ház felhúzására egy vadonatúj fejlesztési területen, a város déli részében, és az egyik épp a Carter Streeten volt.

Óriási, sőt akár sorsfordító lehetőség volt, hogy fővállalkozó lehet az új területen. Baxter minden tőkéjét beletette, és már kezdte nyomasztani az érzés, hogy egy vasa sincs. És ha nem tudja visszaszerezni a pénzt? Nem segített az sem, hogy az egekbe szökött a faanyag ára, röviddel azután, hogy elkezdett vállalkozni, vagy hogy újabb kamatlábemelést tervezett a jegybank, ami rögtön kinyírja majd az amúgy is gyengélkedő helyi ingatlanpiacot. Nem mintha indokolt lett volna meglepődnie azon, hogy azonnal megtorpan a fellendülés, amint ő az összes zsetonját a játékasztal közepére tolta.

– Winslow nem volt kint az este, hogy elvégezze a nyomáspróbát a gázvezetéken, és nem veszi fel a telefonját – folytatta Alan. – Ha nem tolja ide a képét egy órán belül, kénytelenek leszünk lemondani az ellenőrzést. Fene se tudja, mikorra tudjuk átütemezni. Ami azt jelenti, hogy későbbre kell halasztani az öntést…

– És a gipszkartonozást – tette hozzá Baxter. – Világos. – Átgondolta a dolgot, először Alant kell megnyugtatnia. – Higgadjunk le! Próbáld elérni a feleségét! Talán csak elfelejtette. Én meg addig hívom Mitchellt, hátha ki tud ugrani. Úgyis jön nekem eggyel. Ne aggódj, valahogy megoldjuk.

– Jó, később még visszaszólok.

Baxter befejezte a hívást, és bedugta a kulcsot a gyújtásba.

– Nagyon fogok igyekezni, szívem, hogy több hívásra már ne válaszoljak.

– Nem gáz. Hallgathatnánk Katy Perryt?

Szívélyes és megértő volt a lánya hangja, mégis lelkifurdalást keltett benne. A férfi tisztában volt vele, hogy túl sokat dolgozik, a pszichológusa is mondta, aztán Baxter kifogyott a heti üléseikre fenntartott szabadidőből.

Nem akarta efféle gondolatokkal terhelni a lányát, így inkább a zenei választását véleményezte:

– Katy Perryt, már megint? Mit szólnál Bob Dylanhez, Paul Simonhoz vagy Neil Younghoz? Szereted Neilt. Az On The Beachet meghallgattuk már? – Lerázta magáról az iménti kellemetlen érzést, és énekelt néhány sort a For the Turnstiles című számból. A lánya volt az egyetlen, akinek még énekelt.

Mia megrázta kis fejét.

– Ez is tetszik, apu, tényleg, de…

Többet nem is kellett mondania. Az igazság az, hogy Baxter amúgy se nagyon hallgatott már zenét. Csak szeretett évődni a lányával.

– Rendicsek, maradjunk Katy Perrynél.

Második fejezet
ÁT A KAPUN

Ahogy elmélkedő hangulatban elhajtott a kocsival a városközpont mellett, Baxter felidézte, milyen is volt Greenville-ben felnőni, amikor csak szórványosan mutatott életjeleket a város, és még távolról sem volt az a felkapott hely, mint manapság az új fejlesztésekkel, az egyre szaporodó fesztiválokkal és rendezvényekkel, meg a helyi termékeket kínálgató, divatos piacokkal, amelyeknek se szeri, se száma. Emlékezett rá, mennyire lelkes volt a város összes felnőttje, amikor jó harminc évvel korábban a BMW bejelentette, hogy kialakít itt egy gyáregységet. Mint kiderült, okkal lelkesedtek, ugyanis az autógyártó érkezése szélsebes gazdasági fellendülést eredményezett. Azóta Greenville éppolyan jól csengő név lett, mint Nashville és Asheville, a reklám szerint egyike volt a családalapításhoz legideálisabb amerikai városoknak.

Akkoriban ő is olyan volt, mint Greenville, egy kölyök, gitárral a kezében, aki mutat ugyan valamicske tehetséget, de jobbára csak egy házilag készült tetoválással kidekorált, hosszú hajú punk, aki próbálja úgy megcsavarni a levegőben a gördeszkáját, mint Tony Hawk, rájár alkoholista anyja Salem Light cigarettáira, vagy Camelt csór a többi sráctól az építkezéseken, ahol a zsebpénzét kereste.

Mire Baxter és Mia elérte a lakóparkjuk biztonsági kapuját, szemerkéléssé szelídült az eső. Még mindig Katy Perry szólt, amikor Baxter odaintegetett az arany kitűzővel ellátott, túlméretes, szürke uniformist viselő Samnek. Hála a kapurendszernek, a jókora épületeknek, a csodás parknak és a szeméttől mentes utcáknak, itt biztonságban érezte magát az ember, mintha egy barátságos hang így üdvözölte volna belépéskor: Isten hozta, Baxter! Hagyja hátra a gondjait!

A kapunak köszönhetően a szülei nem toporoghattak a küszöbe előtt, hogy megint pénzt kunyeráljanak tőle. Csak nevettek a gitárján, amíg fel nem fogták, hogy megcsinálta vele a szerencséjét. Apja a reszelős, déli hangján folyton szólongatta a távolból:

– Csak egypár dolcsit, Bax. Majd megadom.

Hat kanyar és huszon-egynéhány fekvőrendőr után megérkeztek a majd háromszázhét négyzetméteres, téglából épült otthonukhoz, amely mindössze két évvel azelőtt épült, hogy a férfi megvásárolta. Nem volt szükségük ekkora házra, de ez volt az átlagméret ebben a déli yuppie-knak épült lakóparkban. Ő maga is egyre inkább beépült ebbe a közegbe. Még némi büszkeséget is érzett, hogy Miának nem egy lakókocsiparkban kell felnőnie, mint neki.

Mindjárt az első évben vett egy hatalmas, gumikkal és sztereóval felszerelt golfkocsit. A tetejére kitette alma matere, a Dél-karolinai Egyetem zászlaját. Habár nem vett részt rendszeresen az egykori zenekari társai között folyó csetelésben, küldött nekik egy fotót a golfkocsiról, és a többiek nem tudtak betelni a látvánnyal. Azelőtt egy renegát alt-countryzenekarnak volt a frontembere, most meg a puccos golfkocsijával furikázik a biztonsági kapuval védett lakóparkjában, úton a medencéhez, ahol egy pulykás klubszendvicset fog elfogyasztani a Michelob Ultra söre mellé.

– Én lépek – pattant ki Mia a terepjáróból, és már szaladt is az ajtóhoz. Újabban rákapott a sakkozásra, és nemrég félbehagytak egy partit.

Baxter a kocsiból figyelte a kislányát, ahogy beüti a kódot, és bemegy a házba. Vezetés közben már átgondolta, hogyan hozza majd szóba a neje halálát. Nem felejtette el, amit dr. Carr mondott neki az első találkozásukkor: hogy bízzon az ösztöneiben. Az ösztöneink a mélyagyból erednek, az az intuitív rész, amelyik sokkal bölcsebb, mint az analitikus.

Baxter megfogadta a nő tanácsát, mert a zenészek is hasonlóan találnak rá a jó dalszövegekre. A házat egyébként a turnézásból maradt pénzén vásárolta, illetve abból, amit jogdíjként kapott a zenekarának írt meg a különféle nashville-i művészeknek eladott számok után. Ezeket a dalokat még mind Sofia halála előtt szerezte, azóta nem írt semmit.

A legjobb dalai mindig a semmiből, varázsütésre születtek. Nem mintha élénk emlékeket őrzött volna erről. Nem írt vagy játszott zenét, mióta otthagyta a zenekart, a távolba vesztek fiatalsága víg napjai, a Martin gitárja is egy szekrényben porosodott. Hanem amikor dr. Carr arra biztatta, hogy bízzon az apai ösztöneiben, az elevenjére tapintott. Tele volt új keletű kételyekkel, és csak remélte, hogy jól értelmezi a jeleket.

Az ebédlőasztalnál találta meg Miát, ott ült a sakktáblára meredve, a félbemaradt parti fölött. Az asztal másik oldalán az előző esti sétájukon szedett vadvirágcsokor pompázott egy vázában.

Mia fel se nézve mondta:

– Gyalog b5-re, te lépsz.

Baxter leült szemben vele, és felmérte a terepet. Tavaly karácsonyra kapta tőle a lánya a sakk-készletet, hogy legyen valami, amit együtt tudnak csinálni. Nem sejtette, hogy Mia ennyire megszereti majd. A karácsonyi szünet hátralévő része sakkozással telt, s utána még hónapokig tanulmányozta a játékot a YouTube-on, iskola után. Baxter már nem hagyta nyerni, nem tanítgatta, és előző este Mia nyolc lépésben megverte.

– Szeretném, ha beszélnénk arról, amit Ms. Meccának mondtál – jegyezte meg Baxter, mintegy mellékesen.

– Muszáj? – Mia felpillantott rá, aztán újra a táblára figyelt. Dünnyögött. Már hetek óta csinálta. Dr. Carr szerint a dünnyögés az elhatárolódás egy formája.

– Látom, hogy nincs kedved beszélni róla, de muszáj. Tudod jól. – Fogalma sem volt, hol kezdje, vagy mennyire legyen részletes, de mindenképpen most kellett megejteni a három hosszú éve rettegve halogatott beszélgetést. – Miért nem mondtad el nekem, hogy mi történt a suliban?

Mia vállrándítása visszarepítette a férfit az időben.

Öt évvel Sofia halála előtt világrengető meglepetés volt Mia érkezése. Csak két éve házasodtak össze, és úgy beszéltek a gyermekvállalásról, mintha egy évtized választaná el őket tőle. Baxter rengeteget turnézott a zenekarral, a Cactus Roaddal, végre bejutottak a nagyobb helyszínekre, miután éveken át egyik füstös kocsmából a másikba cipelték a felszerelést a délkeleti régióban.

Nem akkor ütött be a ménkű? Egyik este az Amway Centerben léptek fel Orlandóban, és a show után, mintha csak arra lenne kíváncsi, hogy szusit egyenek-e vagy thai kaját, Sofia megkérdezte:

– Hová lehetne betenni a kiságyat a turnébuszban?

Szó sincs arról, hogy Baxter ne örült volna, felkapta és megpörgette Sofiát, még énekelt is:

– Anya leszel! Apa leszek! – ám ahogy az a váratlanul beütő terhességeknél lenni szokott, át kellett gondolniuk a terveiket. Sofia mindenhová elkísérte a bandát, és Baxter szerette, ha ott van, de egy kisbaba kompromisszumokat követelt.

A következő hónapokban erősen fontolgatta, hogy kilép a Cactus Roadból. Szörnyű döntés volt, komoly belső harc. Valamikor a zene mentette meg a lelkét, ő pedig az életét szentelte neki. Mi van, ha otthagyja a bandát, de éppen ezért meggyűlöli Sofiát és Miát?

Ám az elméje hátulsó zugában végig ott lappangott a saját keserves gyerekkora, eltökélte, hogy ha ő egyszer megnősül és gyerekei lesznek, mindent el fog követni, hogy az ő csemetéinek homlokegyenest más életük legyen. Míg Baxter szenvedélybeteg szülei folyton ki voltak ütve, és egy drogtanya volt a lakókocsijuk, Baxter elkötelezett apa akart lenni, aki a legbiztonságosabb körülmények között neveli fel a gyermekét.

Ugyanakkor fogalma sem volt, mi egyebet kezdhetne az életével. Mivel Sofia otthagyta az állását, hogy főállású anyuka legyen, Baxter úgy tudhatta őket a legnagyobb anyagi biztonságban, ha a fenekén marad. Hányszor nem evett a családja, amikor ő annyi idős volt, mint Mia? Hányszor locsolta meg ketchuppal a vajas tésztáját, és szórt rá savanyúságot, hogy ne legyen olyan üres a hasa? Nem hagyhatja, hogy a lánya akár csak egy percre is megtapasztalja az éhezést.

Sofia teljes mellszélességgel támogatta, így végül nem hagyta ott a zenekart. A halála után azonban Baxternek nem maradt választása. Nem való egy anyátlan kicsi lánynak a turnézással járó életforma, és volt még egy fontos tényező. Nemcsak Sofiát vesztette el, hanem az ihletet is. Nem akart már zenélni, nem volt mit átadnia. Amikor a nő halála után néhány nappal a kezébe vette a gitárját, mindössze annyit érzett, hogy a Sofiát elpusztító eszközt fogja. Rögtön ott kellett volna hagynia a bandát, amint először felmerült benne a gondolat.

Nem mondhatott el mindent a lányának. Hiszen maga is alig tudta elviselni ezeket az emlékeket.

– Mit mondott neked a másik gyerek? – kérdezte. Fogalma sem volt, hogy mennyit tudhat a lánya.

Mia a sakktáblán cikáztatta a tekintetét, a következő lépésén töprengett.

– Ms. Mecca mit mondott, hogy a fiú mit mondott?

Szóval, fiú, gondolta Baxter. Kiszáradt a szája a következő szavaknál:

– Hogy azt mondta neked, egy rossz ember ölte meg az anyukádat.

Hosszú másodpercek múlva Mia ismét a gyaloggal lépett, és annyit mondott:

– Igen.

– Miért nem mondtad el nekem, szívem? Miért kellett titkolózni?

– Te miért nem mondtad el nekem? – Haragosan összevont szemöldökkel fixírozta a lánya, Baxter nem nézett volna ki belőle ennyi indulatot. – Igaz?

Farkasszemet néztek. Mia joggal neheztelt. Baxter is haragudott magára.

– Édesanyád nem autóbalesetben halt meg. Egy beteg ember lőtte le egy áruház parkolójában, amíg te az oviban voltál.

A mellébe döfött tompa penge volt az emlék. Képek villantak fel előtte fekete-fehéren, mint a sakktábla: Baxter ellép a mikrofontól a hangpróbán az első Austin City Limits-es fellépésükön, hogy felvegye a telefont Sofiának. Egyre gyengült Sofia hangja, ahogy próbálta elmondani, gurgulázva és köhögve, hogy mi történt. Hirtelen szakadt vége a hívásnak – talán Sofia letette –, Baxter hiába hívogatta utána, kimenekülve a backstage-be, ahol a fiúk a hangszereikkel szöszmötöltek, és nem hagytak békét neki. („Bax, az a nő az ujja köré csavart téged!”) Most is a fülében hallja a lövéseket, a szirénavijjogást, meg ahogy Sofiából elszáll az élet, miközben azt suttogja, hogy vigyázzon Miára.

„Tegyél róla, hogy jó élete legyen, Bax! A legjobb.”

Félretette az érzéseit, megkerülte az asztalt, és átült Mia mellé a padra lovagló ülésben, hogy a szemébe nézhessen. Amikor Mia ránézett, látszott a tekintetében a kiszolgáltatottság. Pontosan ezért nem beszéltek már Sofiáról. Túl fájdalmas volt.

– Mit követett el ellene a mami? Miért bántotta az az ember?

Baxter tárgyilagossággal palástolta a szomorúságát, mintha nem lenne kínszenvedés arról a napról beszélnie.

– A mami nem csinált semmit. Bement a boltba, hogy új borotvát vegyen nekem, a fickó meg nagyon dühös volt.

– Kire?

Baxter megvonta a vállát.

– Senkire. Csak egy beteg, dühös és zavarodott ember volt, aki úgy döntött, hogy lövöldözni fog egy parkolóban. Elbocsátották az állásából, a barátnője is kitette a szűrét, és ez feldúlta. Nem akarom, hogy valaha is át kelljen élned azt, amit én átéltem, amikor arra az emberre gondoltam, meg arra, hogy a maminak így kellett meghalnia.

Mia úgy fogta meg a királynőjét, mintha leperegtek volna róla a hallottak. Baxter azonban tudta, hogy nem ez a helyzet. Felfogta egyáltalán a lánya, amit mondott? Vagy most is szeparálódik?

– Hol van most az a rossz ember? – kérdezte Mia.

– Börtönben ül élete végéig. Kétszeres életfogytiglanit kapott.

Hihetetlennek tűnt, hogy elmondta a lányának – hogy ezt kellett mondania neki. Történt mindez azért, mert ő nem volt hajlandó lemondani az álmáról, a zenélésről. Neki kellett volna megvennie azt a rohadt borotvát.

Nekidöntötte a homlokát Miáénak.

– Sajnálom.

– Nem szóltam neked, hogy tudom – mondta Mia –, hogy ne legyél szomorú.

Baxter sóhajtott, ahogy átjárta a bánat és a düh.

– Engem ne félts, kincsem! – Hogy oldja a hangulatot, megfeszítette tetovált karja izmait. – Különben is, nézd ezeket a muszklikat! Nem szorulok védelemre.

Mia ezt kicsit sem találta tréfásnak.

Az apja még hozzátette:

– Ezért is jobb, ha nem beszélünk túl sokat édesanyádról. Könnyebb úgy, nem? Erősnek kell lennünk a kedvéért. – Megfogta Mia állát. – Nem így van?

– De így van.

– És most elmondod nekem az igazat a rémálmaidról? – kérdezte, mert erről is beszélniük kellett. – Miket szoktál látni?

Hallgatás. Aztán tekintetét továbbra is az apja mellére szegezve, Mia így szólt:

– Látom, ahogy valaki lelövi a mamit.

Könnyek gyűltek a férfi szemébe. Ő is éjjel-nappal ugyanezt látta.

– Sajnálom, Mia. Úgy sajnálom.

– Nem a te hibád, apu.

Baxter ránézett.

– Ez nem arról szól, hogy ki a hibás. Hanem… – Szorosan lehunyta a szemét. – Egyáltalán miért hittél az osztálytársadnak? És ha nem igaz?

– Tudtam, hogy igaz, mert Philip mondta.

Baxter hangja feljebb szökött egy oktávval.

– Alan Philipje?

Mia bólintott.

A férfi elfordította a fejét. Az hozta össze őket Alannel, hogy egykorúak a gyerekeik. Baxter abban a napköziben találkozott Amyvel, Alan feleségével, ahová Mia is járt. Alan és Amy pontosan tudta, hogy Mia nem ismeri az anyja halálának körülményeit, miért kellett elmondaniuk Philipnek?

– Végül is nem számít – szólalt meg újra, miközben a lányára nézett.

Csakhogy nagyon is számított. Haragudott Alanre, de magára még jobban. Nem lett volna szabad annyi időn át hazudnia a lányának, egyáltalán nem kellett volna hazudni. Mia neheztelésétől még mélyebbre hatolt a tőr a mellében.

– Ki tudja még? – kérdezte Mia.

Baxter előre félt ettől a kérdéstől.

– Benne volt a hírekben, szívem. A legtöbb felnőtt tudja. Az összes, akit ismersz.

– És ők is hazudtak nekem? És a többi osztálytársam? – Mia szégyenkezve ráncolta a homlokát. – Ők is tudják?

A férfi megrázta a fejét.

– Én… – Nehéz volt ezt bevallania. – Beszéltem a szülőkkel, és megkértem őket, hogy egyelőre ne beszéljenek erről a gyerekeik előtt, amíg nem beszéltem veled. – Egy kör-e-maillel oldotta meg a dolgot, ami akkor jó ötletnek tűnt. Még büszke is volt magára, hogy megóvta Miát az anyja halálának részleteitől, és ehhez gondoskodnia kellett arról, hogy Mia életének valamennyi szereplője tudjon róla, hogy ez tabutéma. De ahogy most hallgatta magát, olyan érzése támadt, mintha ez inkább összeesküvés lett volna a lánya ellen.

Mia csak bámult maga elé.

Túl kicsi még, hogy feldolgozza az érzéseit? Vagy felzaklatta, amit hallott? Netalán dühös?

Baxter nyelt egyet.

– Én mindent elkövettem, szívem. Esküszöm neked. Nincs rá szabály, hogy mi a teendő, amikor ilyesmi történik. Én csak téged akartalak megóvni.

A lányának a szeme se rebbent. A beállt csend lehetőséget teremtett Baxternek egy újabb menet önostorozásra. Aztán Mia így szólt:

– Bárcsak jobban emlékeznék rá.

Nem, nem, nem, gondolta a férfi. Ne ezt kívánja.

– Valamennyire emlékszem – mondta Mia. – Az arcára például, meg hogy együtt vagyunk, de kezdem őt elfelejteni. Folyton látom a mennyországban, ráncolja a homlokát, és azt gondolja rólam, hogy – végre felnézett – nem vagyok jó kislány.

Baxter nehéz szívvel magához húzta és megölelte. – Édesem, nincs benned semmi olyan, amivel elszomorítanád a mamit. Ezek csak rossz gondolatok.

– Én csak… én csak…

– Na?

– Nem akarom, hogy eltűnjön.

Baxter hatalmas űrt érzett a mellkasában. Eszébe jutott a nap, amikor nekiállt kiradírozni Sofiát az életükből – kidobta a fotóalbumokat, a bekeretezett képeket, mindent. Bezsákolta és kihajította az utcai kukába Sofia ruháit, mert nem bírta volna elviselni a gondolatot, hogy eladományozza a ruhákat, s aztán más viselje őket.

– Ez a dolgok rendje, szívem. El kell őt engednünk. Ha egyfolytában rá gondolunk, és róla beszélünk, attól csak rosszabb lesz. Most, hogy már tudod az igazat, nem kell ezen rágódnod, nincs több titok.

Mia hozzábújt, és bólintott. Baxter szorosan lehunyta a szemét, még sosem érezte ennyire súlyosnak a mulasztásait.

Harmadik fejezet
23ANDME

Amíg Mia a kanapén szundikált, Baxter visszavonult a dolgozószobájába, és megpróbált a munkába temetkezni. Jó negyvenöt percbe telt átrágnia magát az e-mailjein, elintézte, amit tudott, egyébként próbált valamilyen fontossági sorrendet felállítani. A legutóbbi időkig ügyesen tudott egyszerre több dolgot csinálni. Talán nem olyan ügyesen, mint Sofia, de akár ötven projektet is képes volt kézben tartani. Aztán ahogy elkezdődtek Miával a bajok, kijött a formából, és kaotikus, átláthatatlan katyvasszá álltak össze előtte a feladatok.

De mit számít mindez, ha Mia nem boldog? Baxter úgy érezte, felrobban, ha még valaki azzal jön neki, hogy a gyerekek rendkívül rugalmasak. Neki kellett arról gondoskodnia, hogy a lányának ne kelljen rugalmasnak lennie. És ha nem talál mielőbb valamilyen megoldást, akkor felrobbanás helyett alighanem szívrohamot fog kapni. Ezt üzente neki az utóbbi időben a mellkasában jelentkező égő érzés.

Hagyta a munkát, rákeresett a neten a szorongásra, és a találatok egy információs nyúlüregbe vetették. A szorongás állítólag normális reakció a stresszre, amiből bőven kijutott neki. A gyógymódot keresve ignorálta az olyan javaslatokat, hogy forduljon orvoshoz, és a holisztikusabb vonalon haladt tovább, olyan tanácsokat megfogadva, hogy szánjon időt sétálásra, vonuljon ki a természetbe, bámulja az eget, meditáljon. Nem tudta eldönteni, melyik a rosszabb, ha orvosok matatnak az emberen, vagy ha az utóbbi javallatok valamelyikét követi.

Talált egy cikket arról, hogy a kevesebb munka produktívabbá tesz, és már épp azon volt, hogy falhoz vágja a gépet, amikor felugrott egy értesítés, hogy új e-mailje érkezett. Pont mikor végre rendet tett a bejövő levelei között. Nem hagyhatta olvasatlanul a levelet, úgyhogy belépett a fiókjába. A levél a 23andMe-től jött, és a jelszóbiztonság problémájáról írtak benne.

Éles fájdalom szaladt végig a gerincén, ahogy feltolultak az emlékek. Sofia ötlete volt, röviddel a halála előtt, hogy csináltassák meg a géntesztet. Amikor megismerkedtek, épp azért volt kiborulva, mert egy nappal előtte tudta meg az anyjától, Dottytól, hogy egy madridi zárdából fogadták őt örökbe, amikor az apja amerikai diplomataként az ottani nagykövetségen teljesített szolgálatot.

Végül semmi se lett az egészből. Sofia először egy tolmács segítségével felvette a kapcsolatot a zárdával. Nem voltak valami segítőkészek, azt állították, hogy nem adhatnak ki adatokat az örökbeadásokról. Aztán regisztráltak a férfi e-mail-címével, és mindketten megcsináltatták a tesztet. Nem meglepő módon Baxterről az derült ki, hogy főleg angol és ír. Még két harmad-unokatestvért is felfedezett magának, akik ugyancsak elvégeztették a tesztet. Tekintettel arra, hogy a családfáját gúzsba kötötték a drogok, az alkohol és a családon belüli erőszak, végül inkább nem lépett velük kapcsolatba.

Sofia főleg ibériai, vagyis portugál és spanyol volt, ami a Dottytól hallott történetet figyelembe véve nem volt meglepő. Legnagyobb bánatára üres volt a családfája. Ez igencsak elkedvetlenítette. Végül is nem sikerült rábukkanniuk a biológiai szüleire, és ez fájó pont maradt Sofia életében. Azt érezte, hogy sehová sem tartozik.

Lehet, hogy Mia is így érez most.

Baxter is pocsékul volt. Majd belepusztult, ha csak eszébe jutott Sofia arca. Megrázta a fejét, semmi szüksége egy újabb stresszfaktorra. Úgy döntött, hogy inkább most foglalkozik a jelszóproblémával, és bejelentkezett az oldalra. Sofia fiókja volt az alapértelmezett, ott állt a neve a jobb felső sarokban: Sofia Shaw. Baxterben egy pillanatra felmerült, hogy időközben talán frissült Sofia családfája, de minél kevésbé merül alá az emlékezetébe, annál jobb.

Az értesítések csengőjéhez vitte a kurzort, hogy bezárja a fiókot, s akkor észrevett egy jelzést: üzenete érkezett egy rokonától.

Akármennyire ódzkodott is, nem bírt ellenállni. Kísértést érzett, hogy befejezze az évekkel azelőtt elkezdett közös munkájukat, és végre-valahára megfejtse Sofia származásának rejtélyét, még ha ő személyesen nem is lehet jelen a dicsőséges pillanatban. Nem tehet úgy, mintha nem látta volna az értesítést. Úgyse tudná kiverni a fejéből. Így aztán, részint akarata ellenére, ezt az utat választotta.

Egy bizonyos Ester Arroyo írt.

Baxter felnézett a monitortól balra eső falra, és várt egy kicsit. Most még visszatáncolhat. Becsukja a gépet, és elsétál. Aztán majd egyszer, megerősödve visszatér, törli a fiókot, és kész.

Mindazonáltal egy nagyobb erő, a kíváncsiság, és talán a remény, a másik irányba húzta. Voltaképpen akarata ellenére siklott le a tekintete a szavakra.

Helló, Sofia! Ester Arroyo vagyok, és kaptam egy üzenetet arról, hogy rokonok vagyunk. A lányomat keresem, akit 1982-ben, Madridban örökbe adtam. Lehet, hogy ön az?

Baxternek elakadt a lélegzete. Madrid. Az egyik fele máris hívta volna Dottyt, hogy kiderüljön, tud-e még valamit az asszony, amivel talán részben megfejtheti ezt a rejtélyt. Csakhogy ez egy igen érzékeny téma volt, hiszen Dotty eltitkolta Sofia elől az örökbefogadása tényét. Csak akkor vallott színt, amikor Sofia beszámolt neki, hogy DNS-tesztet akar csináltatni, mert tudomást szerzett a származásáról. Nem lenne ajánlatos szóba hozni neki az örökbefogadást. Dotty csak még inkább eltávolodna Miától, ha ez egyáltalán lehetséges.

Sofia anyja negyedszerre volt házas, felköltözött Santa Ynezbe, és legalább annyira beszámíthatatlan volt, mint Baxter anyja. A temetésre ugyan eljött, sőt maradt is egy hetet, de olyan érzelmi tusát vívott, hogy szinte alig volt jelen. Aztán visszament nyugatra, és bezárkózott, egészen odáig, hogy Mia örülhetett, ha kapott tőle ajándékot karácsonyra meg a születésnapjára. Noha Dotty ezt nyíltan soha nem ismerte be, Baxter úgy látta, hogy az örökbefogadás eltitkolása miatt érzett bűntudata Sofia meggyilkolásával tetézve menthetetlenül összetörte.

Amint erőt gyűjtött, rákattintott Ester profiljára, és mintha tarkón vágták volna. A hiány és a vágyakozás úgy tört a felszínre, mint egy amatőr könnyűbúvár, akinek kiürült az oxigénpalackja.

Egy hosszú őszes-fekete hajú, sötét bőrű nő nézett rá ugyanolyan barna szemmel, mint amelyet Baxter naponta látott, ha a lánya arcára pillantott, ezt a szempárt látta éjjelente, amikor az elveszített nőről álmodott.

– Föld apunak – mondta Mia. – Ez ki? A mamira hasonlít.

Baxter megdermedt.

A semmiből termett ott mellette a lánya. Mielőtt becsukhatta volna a laptopot, Mia már Ester profilját olvasgatta:

– „A lányomat próbálom megtalálni, aki 1982. november 3-án született. Ugyanezen a napon adtam örökbe a Santa María-zárdában.” – Mia az apja vállára tette a kezét. – Ki ez?

– Senki, szívem – vágta rá a férfi. Olyan érzése támadt, mintha rajtakapták volna, amint Sofia hamvai között turkál. Lecsukta a laptopot. – Senki.

– Miért néz ki úgy, mint a mami?

– Szerintem nem úgy néz ki. – Tamtamot járt Baxter szíve, kiszáradt a szája. Nem akart megint hazudni a lányának. Ma nem. De Mia túl fiatal még ehhez.

– De igen, nézd csak meg! – csúsztatta be Mia az ujját a laptop fedele alá, hogy felhajtsa.

– Ne – szólt rá Baxter a kelleténél nyersebben.

– Csak a képet akartam megnézni, na.

A felcsattanása kiszakította Baxtert a transzállapotból, legalábbis megértette, hogy nem titkolózhat a lánya előtt. De nem volt elég aznapra a leleplezésekből?

Megfogta Mia két kezét, és a szemébe nézett:

– Ez csak rám tartozik. Az én gépem, oké? – Aztán hangnemet váltott: – Mi legyen a vacsora?

Látta a lányán, hogy nincs megelégedve a válasszal, de Mia szerencsére nem forszírozta tovább a dolgot.

Mia később kiment hozzá a konyhába.

– A fényképen gondolkozom, amit a gépeden láttam, apu.

Baxter leszegte a fejét. Épp a pultnál vágott le szeleteket az előző nap vásárolt főtt sonkáról. A sonka volt háztartásuk favoritja, Baxter vagy százféleképpen el tudta készíteni: lehetett belőle szendvics, leves, egytálétel, hidegtál. Ma este paninit készített világos cheddar sajttal és Mia kedvenc kenyerével.

Egyre azt súgta neki valami az elmúlt egy órában, mióta a lánya látta a fotót, hogy Mia nem fogja annyiban hagyni. Még azt is kigondolta, hogy mivel oszlathatná el Mia kíváncsiságát: Sofia nagyanyja, Dotty anyja látható a képen. S amikor Mia megkéri, hogy hadd nézze meg újra a fotót, még egyszer utoljára megmutatja neki, és el van intézve.

Eszébe jutott, hogy az is az egyik sonkavacsorájukon történt – a főtt sonkák Sofia halála óta lepték el a fridzsiderjüket –, szóval, az egyik ilyen vacsora közben találta meg a kiutat a gyászból. A serpenyős rakottasokon kívül ezeket a sonkákat hordták hozzájuk a déliek szeretetük jeléül. Az első a szomszédjuk ajándéka volt, amelyet azon a bizonyos estén sajtos tésztával és brokkolival tálalt fel Miának. Három hét telt el a gyilkosság óta. Baxter jó tíz kilót fogyott, mégsem evett, csak alkalomadtán kapott be egy-egy falatot gyomorégés ellen.

Mia két falat között éppen azt kérdezte, hogy mit csinál vajon a mami a mennyországban, és Baxter kénytelen volt kimenekülni. Berohant a szobájába, összegömbölyödött a padlón, és sírni kezdett. Amikor néhány perccel később nyílni hallotta az ajtót, a döbbent Mia nézett le rá. Baxter elfelejtett bezárkózni.

A mai napig hallotta a zsanér nyikordulását, ahogy Mia a szobába lép. A látvány, ahogy az a kicsi lány arra az egyetlen személyre szegezi a tekintetét, akire számíthat, beindított benne valamit. Látta magát annyi idősen, mint Mia, ahogy a sörtől és fűtől kifeküdt, üveges tekintetű szüleit figyeli. Jól ismerte az érzést, hogy szüksége van az embernek valakire, mégsem számíthat rá, éppen ezért neki mindent el kell követnie, hogy Mia egy pillanatig se érezze ezt.

Amikor feltápászkodott a földről, pontosan tudta, mit kell tennie. Először is, Mia nem láthatja még egyszer sírni. Erősnek kell lennie. Ehhez és a továbblépéshez az kell, hogy abbahagyják a Sofiáról való beszédet. Ideje örökre eltemetni őt. Ehhez pedig az az egyik első lépés, hogy eladják ezt a nyomorult házat, megszabadulnak Sofia holmijától – a Hondájától, a ruháitól, a szörfdeszkáktól, a számítógépétől –, és elhúznak Charlestonból a francba. Mia soha többé nem láthatja gyengének és elveszettnek az apját.

Erre itt vannak majd három évvel később, még több főtt sonkával az asztalon, és Baxter még mindig elveszett, és még mindig felejteni próbál.

Letette a kést, és a mosogatóhoz ment kezet mosni. Beletörölte a kezét a konyharuhába, aztán: – Úgyse hagysz békén, igaz?

– Nem értem, miért nem lehet megmondani. – Legalább most nem határolódik el tőle a lánya, most akar valamit.

Bűntudat fogta el. Nem feltétlenül azért, mert kezdetben hazudott a lányának. Mia ötéves volt akkor, meg kellett óvni. De azóta már mondhatott volna neki valamit. Továbbra is el kellett volna hordania dr. Carrhoz, hogy együtt ókumlálják ki, hogyan adják tudtára a dolgot. Megkímélhette volna Miát attól a megaláztatástól, hogy egy osztálytársától kelljen megtudnia, megkímélhette volna a rémálmoktól.

– Gyere, üljünk le! – invitálta a kanapéra a lányát, és vívódott, hogy mit is mondjon pontosan neki. Hogy lehetne ezt úgy elmagyarázni, hogy az igazság is benne legyen, de Mia se kérdezősködjön többet?

Leültek a kanapé két végébe. Mia felhúzta maga alá a lábát. Baxter a térdén nyugtatta az alkarját, úgy fordult a lánya felé:

– Emlékszel a családfára, amit Ms. Meccánál rajzoltatok? Te vagy a fa tövében, aztán egyik oldalon én vagyok, utána Cassie és a nagypapa jön, aztán az ő szüleik. Egy másik ág meg a mamihoz vezet.

Mia leszegte az állát, és a középső ujjával a combját bökdöste, erre is idegességében szokott rá, mint a dünnyögésre. Baxter eltűnődött, hogy talán sok lesz a lányának az igazság. De nem bírt volna megint hazudni.

Remélte, hogy nem követ el súlyos hibát.

– A mami megtudott valamit felnőttkorában, pontosabban egy nappal a megismerkedésünk előtt. – Tartott egy kis szünetet, ez volt a kritikus pont. – Édesanyádat örökbe fogadták.

Mia abbahagyta a matatást a kezével. – Mi? – Zavarodottnak tűnt, de értette a kifejezést. Az egyik barátnőjét is adoptálták.

– Dotty nagyi igazából az örökbe fogadó anya. – Baxter megállta, hogy hozzátegye: ez sok mindent megmagyaráz, nem igaz? Összedörzsölte a kezét, és közelebb hajolt a lányához. – Hallottál már a 23andMe-ről?

Mia megrázta a fejét.

– A géneket lehet teszteltetni náluk, hogy kiderüljön, honnan származunk. Tudod, mi az a DNS, ugye? A DNS… – Elhallgatott, ugyanis rá kellett döbbennie, hogy alighanem az egyetemi biológiaórákon is dalokat írt. – Azok a picike valamik a testedben, amikből összeállsz. A 23andMe a nyáladból analizálja a DNS-edet, és mindent megtudhatsz tőlük a családodról. Több ezer évre visszamenőleg.

Mia szkeptikus pillantást vetett rá.

– A nyáladból?

– Beleköpsz egy fiolába, és feladod nekik postán. Ők meg elküldik az eredményt. Akkoriban, amikor elkezdtünk találkozgatni a mamival, elég népszerűek voltak az ilyen genetikai vizsgálatok, ő is elgondolkozott rajta, mert kíváncsi volt az őseire.

Baxter hátradőlt.

– Miután megtudta, hogy örökbe fogadták, nagyon belelkesedett, meg akarta találni az igazi családját. – Nem tette hozzá: Sofia lelkesedése abból fakadt, hogy sosem érezte magát ahhoz a családhoz tartozónak, amelyik felnevelte. – Így végül elvégeztettük a vizsgálatot.

– És…

– És nem derült ki semmi. Ahhoz, hogy rokonokra bukkanjon az ember, más családtagjainak is meg kell vizsgáltatniuk magukat. – Minden kimondott szóval egyre kérdésesebbé vált, hogy be tudják-e valaha is fejezni ezt a beszélgetést. Rég nem gondolt ennyit Sofiára, és félő volt, hogy visszaesik. – Bárhogy is, felmentem ennek a 23andMe-nek a honlapjára egy biztonsági értesítés miatt, és azt találtam, hogy valaki üzent a maminak. És lehet… – Rátört egy érzés, talán szomorúság, ami szörnyű volt, de uralkodott magán, hogy Mia ne vegyen észre semmit. – Elképzelhető, hogy a mami igazi anyja jelentkezett. Ezért hasonlítanak annyira.

– Azta! Akkor ő a nagymamám? – A gyerek szemében megjelent kérdőjelek átfordultak csillogásba.

– Lehet. Nem tudom.

– Megnézhetem?

Nem, gondolta a férfi. Semmi sem a tervek szerint alakult. Bárcsak Mia beérné ennyi információval.

Fogta a gépét, és visszament a kanapéhoz. Mia közelebb húzódott az apjához, miközben az felnyitotta a laptopot, és előkereste Ester Arroyo profilját.

– Hűha – álmélkodott Mia. – Pont úgy néz ki, mint a mami.

– Igen, tudom. Furcsa, mi?

– És a mamit keresi?

– Úgy tűnik, igen. Nem vehetjük biztosra, hogy tényleg a mami anyja. Nem hiszem, hogy ne tévedhetne az oldal.

A gyerek kötötte az ebet a karóhoz:

– Mindenesetre hasonlítanak.

– De még mennyire.

– És üzent a maminak? – Pálfordulás következett be Mia viselkedésében, most egyszerre nyitottá és érdeklődővé vált.

Baxter legyőzte a késztetést, hogy nyugalomra intse, és megnyitotta az üzeneteket. Mia felolvasta, majd kijelentette:

– Válaszolnunk kell neki.

Na, tessék, gondolta Baxter. Sejtette előre, hogy ez lesz. Hiába óvta a lányát az anyjához kötődő emlékek blokkolásával, a jelek szerint Sofia most egy másik irányból támad.

– Épp ez a lényeg, kincsem, hogy szerintem nem kéne.

– Miért?

– Hát először is, lehet, hogy nem beszél angolul. Valenciában lakik, Spanyolországban. – Ez logikátlan volt, de Baxter erre csak akkor jött rá, amikor már kimondta. Ester angolul írt nekik. Igaz, hogy fordítóprogramot is használhatott.

– No problemo – mondta Mia. – Yo hablo español! – Valóban tanult spanyolul. Az egyik érv Mia iskolája mellett épp az volt, hogy komolyan vették az idegen nyelvek oktatását.

– Jó, megmondom, miért. A mamit keresi, szívem, és nem fog örülni az igazságnak. Összetörnénk a szívét. Tudod, milyen fájdalmas volt nekünk a mami elvesztése. Nem akarhatjuk, hogy ő is átélje ezt. Szerintem a mami se akarná.

Mia belesüppedt a kanapéba.

– Tudom, vacak dolog, és tudom… – A férfi itt megálljt parancsolt magának, mielőtt rosszat találna mondani Mia jelenlegi nagymamáiról, akik kivonták magukat az unokájuk életéből. – Tudom, hogy klassz lenne ellevelezni ezzel a nénivel, de az ő érdekét kell néznünk. Érted?

Mia a homlokát ráncolta.

Baxter fájó szívvel ölelte magához. Egy nyolcéves gyerek még nem értheti, milyen keserves dolog lehet a múltban vájkálni. Már csupán attól, hogy Baxter látta a fotót, és olvasta Ester szavait, megrohanták a Sofiához kapcsolódó emlékek, és arra kényszerítették, hogy térjen ki előlük, mintha késsel hadonászna feléje valaki. Egyiküknek sem lenne jó, ha folytatnák.

Mia közben rákattintott Ester fotójára. Egy ideig a nőt nézték, és a sóvárgás volt rá a bizonyság, amit a férfi érzett közben, milyen veszélyesek is tudnak lenni az emlékek.

Újfent kizárta őket, és becsukta a laptopot. Máris könnyebbnek érezte a lelkét, és megkérdezte: – Na jó, segítesz nekem megsütni a paniniket?