Bernáth Tamás: A Nyugat-Balkán gazdasága a 21. században

© Bernáth Tamás, 2024

© MCC Press Kft., 2024

A címlapkép alapjául sundeviljeffnek a Wikimedia Commonsra feltöltött műve szolgált.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás,

a rádió- és televízióadás jogát, a könyv egészére és részeire vonatkozóan is.

ISBN 978-963-644-085-5 (print)

ISBN 978-963-644-086-2 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

Felelős vezető: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Pál Zsombor Szabolcs

Szakmai lektor: Lőrinczné Bencze Edit

Olvasószerkesztő: Czókos Gergely

Korrektúra: Luca Anna

Térképek: Sebők László

Borítóterv, ábrák: Papp Rita

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

TARTALOMJEGYZÉK

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

A Nyugat-Balkán történelme

A Nyugat-Balkán és az európai integráció

A Nyugat-Balkán gazdasági fejlődése a 21. században

Albánia gazdasága a 21. században

Bosznia-Hercegovina gazdasága a 21. században

Észak-Macedónia gazdasága a 21. században

Koszovó gazdasága a 21. században

Montenegró gazdasága a 21. században

Szerbia gazdasága a 21. században

Zárszó

Felhasznált irodalom

Rövidítések jegyzéke

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Köszönetet szeretnék mondani a könyv megírásához nyújtott támogatásért Szalai Zoltánnak, a Mathias Corvinus Collegium (MCC) főigazgatójának, Szepesi Balázsnak, az MCC Közgazdasági Iskola vezetőjének, Kovács Zoltánnak, az MCC Üzleti Ismeretek Műhely vezetőjének, illetve Harczi Beának, Sallai Dórának és Sass Boglárkának, az MCC elemzőműhely tagjainak, továbbá Pál Zsombornak és az MCC Press munkatársainak; végül pedig, de elsősorban: a családomnak.

Külön köszönet a közreműködésért (betűrendben): Áldott Zoltán felügyelőbizottsági elnöknek (MOL Csoport), Ármás Julianna kutatónak (Magyar Külügyi Intézet), Irina Avramska ügyvezetőnek (Finovate, Észak-Macedónia), Bihari Katalin külgazdaság fejlesztéséért felelős helyettes államtitkárnak (Külgazdasági és Külügyminisztérium), Ilir Cikónak, az albán kormány volt gazdasági miniszterhelyettesének, Vladimir Čupić igazgatónak (EY, Szerbia), Božidar Djelićnek, a szerb kormány volt miniszterelnök-helyettesének, a Lazard regionális vezetőjének, Dr. Dux László Istvánnak, a Nyugat-balkáni Főosztály volt vezetőjének, az EU Bel- és Igazságügyi Főosztály vezetőjének (Külgazdasági és Külügyminisztérium), Endrődi-Kovács Viktória egyetemi adjunktusnak (Budapesti Corvinus Egyetem), Fekete Péter vezérigazgatónak (4iG Csoport), Galambos Attila elnöknek (Magyar Kereskedelmi és Iparkamara Nyugat-balkáni Tagozata), Emil Georgakiev korábbi vezérigazgatónak (One Albania, a 4iG Csoport tagja), Horváth Gellért EU-szakértőnek (Európai és Külügyek Minisztériuma, Albánia), Jandacsik Gábor vezérigazgató-helyettesnek (OTP Bank Albania), Marinela Jazoj igazgatónak (FIAA Külföldi Befektetők Albániai Szövetsége), Branimir Jovanović kutatónak (The Vienna Institute for International Economic Studies – Bécsi Nemzetközi Gazdasági Tanulmányok Intézete), Dr. Jadranka Kaludjerović egyetemi docensnek (UDG Donja Gorica-i Egyetem, Montenegró), Valbona Karapici kutatónak (Tiranai Egyetem, Albánia), Slavica Korica vezérigazgatónak (FIPA Nemzetközi Befektetésösztönzési Ügynökség, Bosznia-Hercegovina), Anton Lezhja igazgatónak (Deloitte Albania), Dr. Lovassy Ádám misszióvezetőnek (Magyarország Tiranai Nagykövetsége), Dr. Lőrinczné Bencze Edit tanszékvezető főiskolai tanárnak (Kodolányi János Egyetem), Igor Luksićnak, Montenegró korábbi miniszterelnökének, Marko Malović egyetemi tanárnak (EduCons Egyetem, Újvidék, Szerbia), Žarko Milićević vezérigazgatónak (RAS Szerbia Fejlesztési Ügynöksége), Morava Benedek referatúravezetőnek (Külgazdasági és Külügyminisztérium), Németh Ferenc kutatónak (Magyar Külügyi Intézet), Dr. Ördögh Tibor egyetemi docensnek (Nemzeti Közszolgálati Egyetem), Dr. Örlős László vezető nemzetközi pénzügyi szakértőnek (HEPA Magyar Exportfejlesztési Ügynökség), Dr. Pap Norbert tanszékvezető egyetemi tanárnak (Pécsi Tudományegyetem), Páris László nemzetközi üzletfejlesztési szakértőnek (HEPA Magyar Exportfejlesztési Ügynökség), Pavle Petrović egyetemi tanárnak, a Szerb Költségvetési Tanács tagjának, Genc Pollónak, az albán kormány volt miniszterelnök-helyettesének, Dženita Šiljak egyetemi adjunktusnak, Bosznia-Hercegovina-szakértőnek (Budapesti Corvinus Egyetem), Dejan Simić ügyvezetőnek (ID Consultants, Szerbia), Viplak Ádám lusztrációs szakértőnek (Albánia), Vladimir Vučković igazgatónak (Mokrogorska Intézet, Szerbia), Wolf Lászlónak, az OTP Bank vezérigazgató-helyettesének, az OTP Banka Srbija igazgatósági elnökének, Zoran Zaevnek, Észak-Macedónia korábbi miniszterelnökének és Branko Živanović egyetemi tanárnak (Belgrádi Bankakadémia, Szerbia).

BEVEZETÉS

Mleko. Mlijeko. Mlijeko. Млеко. Qumësht. Qumësht. Így nevezik az életet adó tejet a szerbek, a bosnyákok, a montenegróiak, a macedónok, az albánok és a koszovóiak. A látványos hasonlóságok és feltűnő különbözőségek nagyon fontosak a Nyugat-Balkánon, az utolsó olyan európai régióban, ahol nem kevesebb, mint hat olyan ország található, amely nem tagja az Európai Uniónak.

A hat ország inkább régebbi történelméről, mint mai gazdaságáról ismert. Sokan tartanak is valamelyest a régiótól, pedig okkal remélhető, hogy előbb-utóbb Albániát, Bosznia-Hercegovinát, Észak-Macedóniát, Koszovót, Montenegrót és Szerbiát is az Európai Unió államainak közösségében üdvözölhetjük.

Minden fenntartást oldani tud egymás megismerése. A kötet szerzője évtizedek óta személyesen is járja a régiót, és arra jutott: össze kellene foglalni mások számára is, milyen a Nyugat-Balkán. Hogyan fejlődött az elmúlt évtizedekben ez a hat ország – annyi hasonlóság dacára különbözőképpen, és annyi különbözőség dacára hasonlóan?

Ami a kötet tárgyának időbeli lehatárolását illeti: kezdőpontként a 21. század elejét jelöltük meg, mivel az 1990 körüli rendszerváltozások után ekkortájt jutott el minden ország az önálló, demokratikus és piacgazdasági keretek között zajló fejlődés szakaszába. A végpont egybeesik a kézirat lezárásának dátumával, vagyis 2023 decemberével.

Mivel a 2020-ban kezdődött koronavírus-világjárvány és a 2022-ben kirobbant orosz–ukrán háború kihatásai miatt manapság akár negyedéves szinten is jelentősen változhatnak makroökonómiai kulcsmutatók, minden érdeklődőnek azt javasoljuk, kövesse figyelemmel a híreket és az adatok alakulását a könyv keretein kívül is. Ezzel együtt úgy véljük: az alapvető ismeretek megszerzéséhez segítséget nyújthat ez az összefoglalás, amely a régió egészének történelmét és gazdasági fejlődését áttekintő, valamint a hat ország mindegyikét külön ismertető fejezetekből áll.

Bár a Nyugat-Balkán tekintetében továbbra is meghatározó tényező a bizonytalanság, egyértelmű, hogy a régió nagy utat tett meg az elmúlt évtizedekben. A fejlődés nyilvánvaló, és ami talán még fontosabb: sokszor már ma is együttműködést találunk ott, ahol sokáig úgy tűnt, hogy a helyiek a kölcsönös ellenérzéseket azzal a bizonyos anyatejjel szívták magukba.

A NYUGAT-BALKÁN TÖRTÉNELME

A nyugat-balkáni országok mai gazdasági helyzete aligha érthető meg a régió történelmének ismerete nélkül. A könyvünk tárgyát képező hat ország[1] története számos ponton összefonódik egymáséval. Betűrendben felsorolva őket: Bosznia-Hercegovina, Észak-Macedónia, Koszovó, Montenegró és Szerbia a 20. század nagy részét egy állam keretében töltötték, amely 1945 és 2003 között a Jugoszlávia megnevezést használta.[2] Albánia ugyan sohasem volt része az államszövetségnek, de határos volt azzal, délszlávokhoz fűződő kapcsolatainak pedig – a kusza etnikai viszonyok miatt – gyakran kiemelt jelentősége volt. Végül fontos megemlíteni, hogy Szlovénia és Horvátország is a délszláv államalakulat részét képezte, de miután előbbi 2004-ben, utóbbi pedig 2013-ban csatlakozott az Európai Unióhoz, kívül esnek könyvünk tárgykörén.

A Nyugat-Balkán mai áttekintő térképe

A TÉRSÉG TÖRTÉNETE A KORAI IDŐKTŐL A MÁSODIK VILÁGHÁBORÚIG

A Balkán fogalma sokak szerint eleve egy félreértésből ered. A kifejezés voltaképpen törökül annyi tesz, erdős hegy, és eddig rendben is lennénk. Egy német földrajztudós a 19. század elején azonban egy nem létező, kelet–nyugati irányú hegységet képzelt a félszigetre, elnevezte Balkán-hegységnek, majd ennek alapján az egész régió számára a „Balkáni-félsziget” nevet javasolta. A térképek azóta pontosabbak lettek, de a név maradt, és Balkán-félsziget formában rögzült a köztudatban.[3]

A Balkánon manapság is meghatározóak az etnikai választóvonalak és viszályok. Megalapozatlan lenne mindezt holmi fölényérzettel szemlélnie akár a magyar, akár a nyugat-európai olvasónak, hiszen Észak-Írországtól Erdélyig számos példát lehetne hozni Európa hasonló eredetű feszültségeire. A mai viszonyok megértéséhez azonban mindenképpen célszerű olyan mélyre visszamenni a történelemben, ami akár szokatlan is lehet egy gazdasági tárgyú elemzés esetében.[4]

A későbbi Jugoszlávia területére a Kr. u. 6–7. században érkeztek szláv törzsek: északról a szlovénok, keletről pedig a horvátok és szerbek ősei. A mai Bosznia, Észak-Macedónia és Montenegró lakói ezekben az időkben még nem különültek el az említett nagyobb etnikumoktól. Az albánok feltételezett ősei, az illírek jóval korábban, a Kr. e. 10. század körül jelentek meg a térségben. Szálláshelyük a Római Birodalom fontos részét alkotta a Kr. e. 2. századtól egészen a birodalom bukásáig, a következő évszázadokat pedig változékony hatalmi viszonyok jellemezték: a terület bizánci, szerb és bolgár fennhatóság alatt is állt.

Máig ható jelentőséggel bír, hogy a közös eredetű horvát és szerb nép a keresztény egyház 1054. évi kettészakadása idején a vallási választóvonal ellentétes oldalára került: a horvátok (és a szomszédos szlovénok) a római katolikus, míg a szerbek (és a szomszédos bolgárok) a pravoszláv (ortodox) egyházat választották. Ráadásul Horvátország 1102-től a Magyar Királyság részévé vált, míg Szerbia előbb önálló, jelentős kiterjedésű királyság, majd a 14–15. század során – Boszniával és Albániával együtt – az Oszmán Birodalom tartománya lett.

A 19. századtól jelentek meg azok az államalakulatok a térképen, amelyek a térség történetében kevésbé jártas olvasók számára is ismerősek lehetnek. A szerbek több sikertelen felkelés után 1878-ban megszabadultak a török elnyomástól, és ugyanebben az évben a berlini kongresszus elismerte Montenegró függetlenségét. Boszniát, amely évszázadokon át a szerbek és a horvátok közötti vetélkedés tárgya volt, és az oszmán uralom alatt az önálló, muszlim hitű bosnyák nép megszületésének is teret biztosított, ugyancsak 1878-ban megszállta, majd 1908-ban annektálta az Osztrák–Magyar Monarchia. A török uralom alól utolsóként szabaduló Albánia 1912-ben vált független királysággá.

1912–1913-ban két úgynevezett Balkán-háborúra is sor került, amelyek egyik következményeként Szerbia, Bulgária és Görögország felosztotta egymás között a mai Észak-Macedóniát. 1914. június 28-án pedig a boszniai Szarajevóban bekövetkezett az az esemény, amely az első világháború kirobbanásához vezetett: egy szerb nacionalista diák, Gavrilo Princip lelőtte Ferenc Ferdinánd osztrák–magyar trónörököst.

Az első világháború után, elsősorban az Osztrák–Magyar Monarchia szétesésének következményeként, elérkezett az a sokak által régóta várt történelmi pillanat, amikor a délszláv népeknek lehetőségük nyílt megalapítani közös államukat. Érdemes megjegyezni, hogy ennek létrehozása mögött legalább háromféle, egymással össze nem egyeztethető szándék húzódott meg: a valóban pándélszláv indíttatású „jugoszlávizmus” eszméje, valamint a partikulárisabb jellegű nagyszerb, illetve nagyhorvát törekvések, amelyek képviselői szerették volna valamennyi szerb, illetve horvát etnikumú lakost egyetlen, regionálisan vezető szerepet betöltő államban egyesíteni. Ezek az egymással is ellentmondásban lévő célok évtizedekkel később, 1991 után, Jugoszlávia szétesése kapcsán is a felszínre törtek.

1918-ban megalakult a Szerb–Horvát–Szlovén Királyság, miután korábban Montenegró és a szerbek által megszállt Vajdaság is Szerbia része lett. Az évszázados álom tehát valóra vált, gazdasági nehézségek azonban szinte azonnal jelentkeztek. A királyságban 1919-ben politikailag motivált földreformot hajtottak végre, ami a nagybirtokok eltűnését eredményezte: a parasztgazdaságok kétharmada öt hektárnál kisebb, javarészt életképtelen törpebirtok lett. Az iparfejlesztés középpontjában kezdetben az élelmiszer- és textilipar, illetve a nyersanyagokat kitermelő bányászat és erdőgazdálkodás állt. Érdekesség, hogy a külföldi működő tőke bevonása már ekkor döntő jelentőséggel bírt. A húszas években létrejött ipari kapacitások 55%-a külföldi, elsősorban angol és francia kézben összpontosult.

1929-ban az ország neve Jugoszláv Királyság lett. Az ebben az évben kitört gazdasági világválság megakasztotta a meginduló fejlődést: a nemzeti jövedelem 1933-ra az 1927. évi szint felére esett vissza. A válságból való kilábalás döntő mozzanata a német gazdasághoz fűződő viszony megerősítése volt: 1934-ben Jugoszlávia kereskedelmi egyezményt kötött Németországgal, minek következtében a következő években a külkereskedelem tekintetében a korábbi olasz dominanciát egyértelmű német fölény váltotta fel. 1939-re az export 46%-a, az import 53%-a német relációban bonyolódott, ami elsősorban azzal függött össze, hogy a német hadiipar a balkáni nyersanyagokra épült.[5]

A második világháború idején, miután 1941 tavaszán Németország és szövetségesei megszállták, Jugoszlávia átmenetileg szétesett. Olaszország időközben 1939-ben elfoglalta Albániát, majd 1941 nyarán a bábállamhoz csatolta a mai Koszovó, valamint Észak-Macedónia albánok lakta területeit, megvalósítva ezzel a nagyalbán eszme híveinek máig fel-felmerülő törekvését, minden albán egy államban való egyesítését. Mindeközben a délszláv területeken a világháború idején számos olyan etnikai alapú atrocitás történt, amely rendkívüli módon megnehezítette a későbbi együttélést, és előképe lett a kilencvenes évek brutális háborús bűncselekményeinek. Ezek a nemzeti sérelmek is hozzájárultak ahhoz, hogy miután 1945-re a kommunista partizánok és a szovjet hadsereg kiűzték a németeket és szövetségeseit az országból, az újjáalakított Jugoszlávia vezető erejévé a hangsúlyosan nemzetekfelettiséget hirdető kommunista mozgalom vált.

JUGOSZLÁVIA A MÁSODIK VILÁGHÁBORÚ UTÁN

A jugoszláv kommunista mozgalom élén 1939-től Josip Broz Tito állt, aki 1980-ban bekövetkezett haláláig előbb véreskezű partizánvezérként, majd kíméletlen diktátorként, később pedig karizmatikus államférfiként egyesítette a délszlávokat. A horvát és szlovén szülőktől származó Tito az évtizedek során olyan államszervezetet épített ki, amelynek működtetésében a szerb etnikum dominanciája érvényesült. Albániában Enver Hoxha jóval kevésbé kiforrott politikai vízió mentén, a társadalmat ellenben még jugoszláviai diktátortársánál is nagyobb félelemben tartva, a sztálinista hatalomgyakorlás módszereivel irányította országát. Míg Jugoszláviát az különböztette meg a keleti blokk többi országától, hogy a kommunista diktatúrát a Nyugat iránti szokatlan mértékű nyitottsággal ötvözte, addig az albán berendezkedés „egyedisége” abban állt, hogy ugyanazt az ideológiát a világon jószerivel példátlan mértékű bezárkózás megalapozására használta fel.

1945 őszén a délszláv államot Jugoszláv Szövetségi Népköztársaság néven, szövetségi alapon szervezték újjá: hat tagköztársasága Bosznia-Hercegovina, Crna Gora,[6] Horvátország, Macedónia, Szerbia és Szlovénia lett, Szerbián belül autonómiát kapott az annak déli részén fekvő, albán többségű Koszovó és Metóhija, északon pedig a nagyszámú magyar és más kisebbségi lakosú Vajdaság. Jugoszláviában már közvetlenül a második világháborút követően egypártrendszer épült ki, ahogy később minden olyan európai országban, amely a világháború végén szovjet megszállás alá került. Miután azonban Nagy-Britannia és a Szovjetunió 1944-ben megállapodott, hogy Jugoszláviát fele-fele arányban tekintik saját érdekszférájuknak, és a partizánoknak komoly legitimációt biztosított a németek kiűzésében betöltött szerepük, az ország valamivel nagyobb függetlenséget élvezhetett, mint kelet-közép-európai sorstársai. Jugoszlávia a gazdaságszervezés sajátosságai tekintetében kezdetben nem különbözött a vasfüggönyön innen rekedt többi országban alkalmazott gyakorlattól: államosították a közép- és nagyvállalatokat, és újabb földreformmal aprózták még tovább a birtokokat, hogy aztán erőszakos szövetkezetesítéssel kíséreljék meg a paraszti társadalom megtörését. 1947-től kezdve ötéves tervek születtek a gazdaság fejlesztésére. A kereskedelem tekintetében a keleti orientáció lett a meghatározó, és 1948-ban már a külkereskedelem kétharmada a szovjet tömb országaival bonyolódott.

Ebben az időben komolyan felmerült Albánia csatlakozása a délszláv államszövetséghez, illetve egy különösen szoros együttműködés kialakítása Bulgáriával. Ezek a kezdeményezések azonban Moszkva ellenkezésével találkoztak, ami végül a Szovjetunió és Jugoszlávia közötti szakításhoz vezetett. 1949-től a szovjet tömb teljes gazdasági blokád alá vette a délszláv államot. A csapás mértékét jelzi, hogy Jugoszláviában ezt követően a beruházások 40%-át le kellett állítani.

Az új helyzetben megkülönböztető jellegű vezérlő elv született: az „önigazgatású szocializmus”, amely az elkövetkező évtizedek során a cégszintű munkás-önigazgatás idealizmusától a bevételekkel való részleges vállalati önrendelkezés pragmatizmusáig sok mindenhez szolgáltatott hivatkozási alapot. Jugoszlávia és gazdasága az önigazgatás elvének megjelenését követően jóval nyitottabb lett nyugati irányban, mint a keleti blokk bármely más országa. Egyedi jelenségként sokan keltek útra, hogy vendégmunkásként dolgozzanak, elsősorban Nyugat-Németországban. 1971-re már közel 700 ezer jugoszláv állampolgár kereste a kenyerét Gastarbeiterként.[7] (Fontos előképe ez a nyugat-balkáni országok 21. századi „kiürülésének”, az erőteljes, gazdasági alapú migrációnak.)

A piaci versenynek még abban az esetben is vannak nyertesei és vesztesei, ha csak korlátozott formában juthat érvényre. Komoly eltérések alakultak ki a tagköztársaságok között abban a tekintetben, hogy milyen mértékben járultak hozzá a jugoszláv exporthoz, és így a létfontosságú devizabevételekhez. 1971-ben a népesség 8%-át adó Szlovénia az export 18%-át állította elő, a népesség 22%-át magáénak tudó Horvátország a 28%-át, míg Szerbia a népesség 26%-ával szintén 28%-át. Miután a vendégmunkások hazautalásainak közel fele is Horvátországba érkezett, ehhez a tagköztársasághoz volt köthető a jugoszláv devizabevételek 40–55%-a, de annak csak kétharmadát tarthatta meg, a fennmaradó rész központi – például katonai – kiadások fedezésére, illetve a fejletlenebb régiók támogatására szolgált. Az 1974-ben elfogadott új alkotmány alapján bevezetett intézkedések ugyan egyértelmű elmozdulást jelentettek az államszövetség föderatív jellegének megerősítése irányába, a gazdasági feszültségek terén azonban nem hoztak érdemi enyhülést. A fejlődési ütemekkel összefüggésben megfigyelhető eltéréseket jól mutatja az 1. táblázat, amelyben az egyes tagköztársaságok és autonóm területek egy főre jutó nemzeti össztermékének (Gross National Product – GNP) aránya szerepel a jugoszláviai össztermékhez viszonyítva 1955-ben, majd 1988-ban.

1. táblázat:

Jugoszlávia és tagköztársaságai egy főre eső GNP-jének aránya az összjugoszláv adathoz viszonyítva (1955, 1988)

1955

1988

JUGOSZLÁVIA

100%

100%

SZLOVÉNIA

160%

200%

HORVÁTORSZÁG

120%

129%

SZERBIA[8]

80%

100%

VAJDASÁG

80%

118%

KOSZOVÓ

40%

24%

MONTENEGRÓ

80%

71%

BOSZNIA-HERCEGOVINA

80%

65%

MACEDÓNIA

60%

65%

Forrás: Juhász, 1999: 332.

Jugoszláviát a tagköztársaságok között gazdasági fejlettség tekintetében megfigyelhető különbségek mellett idővel a külvilág változásai is a szétesés felé sodorták. A nyolcvanas években, Tito halálát követően a kétpólusú világrend bomlásának legelső jelei és a felgyorsuló európai integrációs folyamatok azt az esélyt kínálták a nyugati civilizációs gyökerű szlovéneknek és horvátoknak, hogy előbb önálló nemzetállammá válva, majd a fejlettebb országok közösségébe átlépve elszakadhatnak azoktól a jugoszláv tagköztársaságoktól, amelyekkel egyre élesebb politikai viták és mind kedvezőtlenebb teherviselési arányok állították őket szembe.

A jövőre vonatkozó elképzelések közötti eltérések még nyilvánvalóbbá váltak, amikor a kommunista egypártrendszert felváltotta a demokratikus pluralizmus, és 1990-ben minden tagköztársaságban többpárti választásokra került sor. Általánosságban elmondható: a nemzeti érzelmek mindenhol döntő jelentőségre tettek szert a választások kapcsán, amely körülménynek külön súlyt kölcsönzött, hogy a tagköztársasági határok és az etnikai határvonalak Szlovénia kivételével sehol sem estek egybe. Arányaiban a szerbek éltek legtöbben „saját” tagköztársaságuk határain túl, és a rendszer legtöbb előnyt élvező etnikumaként a jugoszláv állami berendezkedés szétesése is őket érintette volna a leghátrányosabban. Érthető tehát, hogy Jugoszlávia felbomlása idején lényegében Szerbiával és a szerbekkel került szembe minden más etnikum.

A délszláv állam felbomlásának legfontosabb mérföldkövei:

• 1991: Szlovénia kikiáltja függetlenségét, amelyet tíznapos, szlovén győzelemmel záruló fegyveres harc követ a szerb dominanciájú[9] Jugoszláv Néphadsereggel (JNA) szemben.

• 1991–1995: Horvátország kikiáltja függetlenségét, majd négy évig tartó háborúba sodródik a JNA-val.

• 1991: Macedónia kikiáltja függetlenségét, és kiválik az államszövetségből.

• 1992–1995: Bosznia-Hercegovina kikiáltja függetlenségét, majd területén négy évig háború dúl a szerbek, a horvátok és a bosnyákok között.

• 1999: A NATO bombázásokkal kényszeríti rá Szerbiát, hogy kivonja erőit Koszovóból.

• 2001: Az ohridi keretegyezmény rendezi a koszovói és a macedóniai albánok felkelései nyomán kialakult helyzetet.

• 2003: A megfogyatkozott területű Jugoszlávia új neve Szerbia és Montenegró lesz.

• 2006: A jugoszláv tagköztársaságok közül utolsóként Montenegró is kilép az államszövetségből.

• 2008: A nemzetközi katonai védelem alatt álló Koszovó kikiáltja függetlenségét.

Érdemes röviden arra is kitérni, milyen viszonyok jellemezték Jugoszláviát 1991-ben, a felbomlás idején. A tagköztársaságok fejlettségében, mint láttuk, már jó ideje igen komoly eltérések mutatkoztak, még a későbbi két uniós tagállamot leszámítva is. 1991-ben az egy főre eső GDP (Gross Domestic Product – bruttó hazai össztermék) Szerbia és Montenegró területén 2400 USA-dollár volt, Bosznia-Hercegovinában ennek kétharmada, 1600 dollár, Macedóniában pedig mindössze 1400 dollár.[10]

Az ezt követő időkben a harci cselekmények és a (maradék) Jugoszláviát 1992-től sújtó nemzetközi szankciók hatására mindenhol visszaesés következett be. Jugoszláviában amellett, hogy a termelés tekintetében éves szinten két számjegyű csökkenés volt megfigyelhető, a központosított gazdálkodáshoz való visszatérésre, egyfajta hadigazdálkodás bevezetésére került sor, és csak 1994–1995-ben, az úgynevezett Avramović-reformokkal nyílt meg az út a piacbarátabb fejlődés előtt.[11] Megjegyzendő, hogy ebben a változásban meghatározó szerepet játszottak a közvetlen külföldi működőtőke-befektetések (FDI – Foreign Direct Investment), és az évtized végére, 1999-re az éves szintű beáramlásuk elérte az akkori jugoszláv GDP 8,6%-át.[12]

A Jugoszláviától való elszakadást kimondó egykori tagköztársaságok gazdasága sem teljesített különösebben jól a szétválás után. Bosznia-Hercegovina esetében maga a háború okozott a kilencvenes évek első felében évről évre 30-40%-os visszaesést, amelyet csak az 1995. évi békekötéstől követett először 21%-os, majd 1996-ban – az úgynevezett bázishatás extrém példájaként – már nem kevesebb mint 86%-os bővülés.[13] A Jugoszláviából békés körülmények között kivált Macedónia 1995-ig szintén jelentős gazdasági zsugorodást mutatott, amely csak 1996-tól váltott növekedésbe, akkor is szerény, 1,2%-os mértékben. [14]

A népességszám eloszlása az egyes tagköztársaságok között 1991-ben a 2. táblázatban olvasható adatok szerint alakult. Mint látható, Szerbia még a Vajdaság és Koszovó nélkül is a legnagyobb lélekszámú ország volt.[15]

2. táblázat:

Jugoszlávia és tagköztársaságainak, valamint autonóm tartományainak (*-gal jelölve) népessége 1991-ben (fő)

JUGOSZLÁVIA

23,53 MILLIÓ

Ebből:

SZERBIA[16]

5,76 millió

VAJDASÁG*

2,04 millió

KOSZOVÓ*

1,99 millió

HORVÁTORSZÁG

4,76 millió

BOSZNIA-HERCEGOVINA

4,37 millió

MACEDÓNIA

2,03 millió

SZLOVÉNIA

1,96 millió

MONTENEGRÓ

0,62 millió

Forrás: Juhász, 1999: 324–325.

Ami a sokat emlegetett etnikai arányokat illeti, az 1991. évi népszámlálás – 3. táblázatban közölt – adatai alapján Jugoszláviában népes, Koszovó népességszámát is meghaladó albán kisebbség élt, főként Észak-Macedónia és Montenegró területén. Közel 400 ezren magyarnak vallották magukat, elsősorban a Vajdaságban – számuk azóta minden népszámlálás idején csökkent. A legnagyobb etnikai csoportot a lakosság 36%-át kitevő szerbek alkották. Érdekesség, hogy több mint 2,3 millió jugoszláviai lakos muszlim „nemzetiségűként”[17] azonosította önmagát. Még elgondolkodtatóbb, hogy ebben a történelmi esztendőben 710 ezer ember válaszolta az etnikai hovatartozására vonatkozó kérdésre azt, hogy ő jugoszláv.

Könyvünk írásakor úgy tűnik, hogy ez az identitás hosszú időre háttérbe szorult.

3. táblázat:

Jugoszlávia népességének etnikai összetétele az 1991. évi népszámlálás alapján, a válaszadók önbevallása szerint (fő)

JUGOSZLÁVIA ÖSSZNÉPESSÉGE

23,53 MILLIÓ

EBBŐL:

SZERB

8,53 millió

HORVÁT

4,64 millió

„MUSZLIM”

2,35 millió

ALBÁN

2,18 millió[18]

SZLOVÉN

1,76 millió

MACEDÓN

1,37 millió

„JUGOSZLÁV”

0,71 millió

MONTENEGRÓI

0,54 millió

MAGYAR

0,38 millió

Forrás: Juhász, 1999: 326.

ALBÁNIA A MÁSODIK VILÁGHÁBORÚ UTÁN

Az albán gazdaság két világháború közötti teljesítményére vonatkozó mutatókat éppolyan titokzatosság lengi körül, mint magát az albán nyelvet: az indoeurópai nyelvcsalád egyetlen illír eredetű tagjaként az albánok éppen annyi nyelvi rokonságot éreznek a körülöttük élő népekkel, mint a magyarok – gyakorlatilag semennyit. Ami pedig az adatokat illeti: a második világháború után a kommunista hatóságok igyekeztek minden nyomot eltüntetni, ami az egykori Albániáról fennmaradt. Amiben biztosak lehetünk a két világháború közötti időszakot illetően, az a mezőgazdaság döntő szerepe és az elérhető ásványkincsek viszonylagos gazdagsága.

Az 1945-től kiépülő kommunista rendszer – a jugoszláviaihoz hasonlóan – nagyrészt a partizánmozgalom sikereire alapozta legitimációját.[19] Az ország olasz és német megszállás alóli felszabadítása elsősorban az Olaszországban állomásozó brit–amerikai erők támogatásával harcoló, kommunista párthoz köthető partizánok érdeme volt. Élükön 1944-től az az Enver Hoxha állt, aki aztán 1985-ben bekövetkezett haláláig teljhatalommal irányította az országot.

Gazdasági téren a kommunista ideológia hatása legkézzelfoghatóbban a tervgazdaság bevezetésében, a magántulajdon felszámolásában, a teljes foglalkoztatás megvalósításában, valamint egyedi jellemvonásként a nemzeti önellátás (autarkia) jelentőségének hangsúlyozásában mutatkozott meg. Az országban 1945–1946-ban földreformot hajtottak végre, amelynek következtében legfeljebb öt hektár nagyságú birtokok maradhattak a gazdák tulajdonában, majd fokozatosan, egy egészen 1967-ig elnyúló folyamat részeként ezeket a földeket is kollektivizálták, azaz szövetkezetekbe vonták össze. (Innét eredeztethető a mai vidéki Albánia egyik problémája, a földhivatali nyilvántartások megbízhatatlan volta – a rendszerváltás után megpróbálták visszaadni a földet jogos tulajdonosainak, de a végeredmény meglehetősen kaotikus lett.) Minden bel- és külkereskedelmi tevékenység, valamint konvertibilis devizabevétel állami kontroll alá került, és ez így is maradt egészen 1990–1991-ig.

1951-ben a szovjet mintát másoló erőltetett iparosítás jegyében meghirdették az első ötéves tervet. A gazdaság korabeli teljesítményét jelzi, hogy a kialakult élelmiszerhiány miatt jegyrendszert kellett bevezetni. Összesen kétféle vállalat létezhetett: az állami vállalatok, amelyek a horizontális és vertikális integrációra törekedve több ezer dolgozót foglalkoztató mamutokká nőttek, illetve a mezőgazdasági szövetkezetek. A rendszer 1990. évi bukásakor a dolgozók kétharmadának adott munkát állami vállalat, egyharmadának mezőgazdasági szövetkezet. Sokatmondó tény, hogy a vállalatok nyeresége vagy vesztesége egészen 1985-ig nem játszott szerepet a teljesítményük értékelésében.

Bár a korszak albániai statisztikáinak hitelessége kapcsán joggal merülhetnek fel bennünk kételyek, a hivatalos adatok szerint a nettó árutermelés (Net Material Product – NMP) arányai 1976 körül változtak meg végleg az ipar javára. 1951–1955-ben még a megtermelt javak 80%-a származott a mezőgazdaságból, 14%-a az iparból; 1976–1980-ra 36%–40%-ra módosult az arány (a fennmaradó részt az építőipar, a közlekedés és az „egyéb” kategória adta), míg 1986–1990-re a mezőgazdaság részaránya 33%-ra csökkent, az iparé pedig 45%-ra emelkedett.

Albánia korabeli külpolitikai helyzete minden értelemben egyedülállónak tekinthető. A kétoldalú kapcsolatokat illetően 1945–1948 között még a jugoszláv kötődés volt a legerősebb, majd Tito és Sztálin politikai szakítása után a Szovjetunió vált Albánia első számú szövetségesévé. 1961-től a sztálini örökségtől fokozatosan eltávolodó szovjet birodalom helyett Kína vette át a kiemelt külpolitikai partner szerepét; Albánia ekkor ki is lépett a szovjet tömb országai gazdasági együttműködésének elősegítése érdekében életre hívott szervezetből, a KGST-ből.[20] (A második világháború kimenetelének megfelelően Albánia földjén, Jugoszláviáéhoz hasonlóan, nem állomásoztak szovjet csapatok.) A hetvenes években azonban a kínaiakkal is egyre feszültebbé vált a Hoxha-rezsim viszonya, és Mao Ce-tung kommunista diktátor 1976. évi halálát követően Albánia az ázsiai országgal is megszakította a kapcsolatot. Új alkotmányt fogadtak el, amely minden megmaradt magántulajdont törvényen kívül helyezett, és mindenkorra megtiltotta az albán vezetés számára külföldi segély, hitel vagy befektetés elfogadását. A paranoia tetőfokán 750 ezer bunker építését rendelték el, hogy minden családnak jusson egy, ha a világ összefogna Albánia ellen.

A már-már komikus részletek nem szabad, hogy elfeledtessék: négy évtizedes uralma alatt Enver Hoxha tízezerszámra végeztetett ki embereket. Albániában a földi élet is nyomorúságos volt, és a vallást is kíméletlenül üldözték. Több mint ezer muszlim és keresztény imahelyet romboltak le, és 1967-ben az országot hivatalosan is ateista állammá nyilvánították.

Hoxha halála után Ramiz Alia lett az ország első számú vezetője, és a változó idők végül Albániát is nyitásra ösztönözték. 1991-ben tartották az országban az első többpárti országgyűlési választásokat, amelyek győztese, a kommunista utódpárt azonban képtelennek bizonyult a válság kezelésére: a tervgazdasági rendszer összeomlásával a GDP egyetlen év alatt 30-40%-kal csökkent. Az 1992-ben megtartott előrehozott választásokat a diktatúra ellenzékéből kinőtt mozgalom, az Albán Demokrata Párt nyerte. Kezdetét vehette a sajátos előéletű, elnyomott és szegény Albánia átalakulása valódi piacgazdasággá és a világ államainak közösségébe visszatérő, demokratikus országgá.

A NYUGAT-BALKÁN ÉS AZ EURÓPAI INTEGRÁCIÓ

A Nyugat-Balkán könyvünkben tárgyalt hat országának az az egyik legfontosabb közös vonása, hogy jelenleg nem tagjai az Európai Uniónak. Mindegyikük részéről fennáll azonban a hivatalosan is kinyilvánított szándék, hogy az unió tagállamai legyenek, illetve mindegyikük irányában került már sor olyan lépésre az EU részéről, amely arra utal, hogy a törekvés kölcsönös. Mindazonáltal több okból sincs garancia arra, hogy mind a hat ország valaha is – a fogalom mai értelmében vett – uniós tagállammá fog válni.

AZ EU NYUGAT-BALKÁNI BŐVÍTÉSÉNEK FŐ DILEMMÁI

A nyugat-balkáni bővítési folyamatot bonyolító és megnehezítő jelenségek köre évtizedről évtizedre, sőt évről évre változik, de általános érvénnyel rá lehet mutatni néhány kiemelkedő bizonytalansági tényezőre. A 2004–2013 között huszonhét tagúra bővült Európai Unió számos olyan kihívással küzd, amelyek megoldása elé a hat új tagállam csatlakozása további akadályokat gördíthetne. Ide sorolható megannyi témakör a technikai-gyakorlati problémáktól – így például a hivatalos nyelvek egyre növekvő számától – kezdve egészen a legmélyebb elvi kérdésekig, mint amilyen az Európai Tanács konszenzuális döntéshozatalának kiemelt jelentősége. Részben ezek miatt, részben pedig az alapító és korábban csatlakozott nyugat-európai, illetve a később belépett, jellemzően posztszocialista kelet-közép-európai országok között kialakult költségvetési és más feszültségek miatt mára gyakorta emlegetett kifejezés lett a „bővítési fáradtság”, az enlargement fatigue.

A legutóbbi években, 2022–2023-ban emellett új bővítési irányok is napirendre kerültek. Az orosz–ukrán háború egyik következményeként felmerült, és rendkívül megosztó üggyé vált Ukrajna, Moldova és Georgia (Grúzia) csatlakozásának kérdése.[21] A nyugat-balkáni államok nézőpontjából ez a három ország úgy is értelmezhető, mint három még náluk is „gyengébb” jelentkező, amelyek esetleges csatlakozása inkább globális geopolitikai szempontokkal lenne alátámasztható, mint akár európai gazdasági érdekekkel, akár valamiféle hagyományos értékközösséggel. Ezek a szempontok viszont egyes elemzők szerint nagyon is lényegesek, sőt kifejezetten sürgetőek az unió döntéshozói számára, és már a gyakorlatban is éreztették hatásukat, 2022 júniusa óta ugyanis Ukrajna és Moldova is a tagjelöltek sorát gyarapítja. Hozzá kell tennünk azonban, hogy az említett szemlélet érvényre juttatása egy nyugat-balkáni ország számára is előnyösnek bizonyult, 2022 decemberében ugyanis az EU illetékes döntéshozói – egyes formális követelményeket ez esetben is figyelmen kívül hagyva – Bosznia-Hercegovina számára ugyancsak megadták a tagjelölti státuszt. Mint minden hasonló helyzet, ez is felveti egyfajta potyautas-jelenség lehetőségét: ha rendkívül erős a három ország felvételére irányuló akarat, akkor itt az alkalom, hogy ne nyúljon el olyan hosszan a nyugat-balkániak felvételi folyamata sem, és sor kerülhet egy, a 2004-eshez hasonló „Big Bang” bővítésre.[22] Többen természetesen kritikusan szemlélik ezt a helyzetet, és arra figyelmeztetnek, hogy megvalósulása esetén mind az unió belső működési modelljének fenntartása, mind a csatlakozásra váró országok egyes egyedi sajátosságainak kezelése komoly nehézségeket okozna.[23]

A „Big Bang” eshetőségének, vagyis a hat ország együttes felvételének a kérdése önmagában is izgalmas. Szólnak amellett érvek, hogy a nyugat-balkáni régió egyidejű integrációja szolgálná leginkább a felek érdekeit, mivel csak egy átfogó akció végrehajtása hathat a „bővítési fáradtság” ellenében, több kis ország egyénileg történő csatlakozása nem. Ez a megoldás azonban a régió összes belső ellentmondásának azonnali importját is maga után vonná, a szerb–koszovói konfliktustól kezdve a bosznia-hercegovinai entitások közötti etnikai feszültségig. Ráadásul az unió elveszítené a megbékélés irányába ható nyomásgyakorlás és a teljesítményalapú differenciálás legfőbb eszközét, a csatlakozási folyamat lezárásának egyedi, országra szabott időzítését.

Amennyiben mégis nagy létszámú bővítésre kerülne sor, akár a további három jelöltnek – vagy azok némelyikének – a csatlakozásával, jogosan vetődik fel a kérdés, hogy mi lesz az igazodás iránya: a legfelkészültebbek magukkal húzzák a többieket, vagy mindenkinek várnia kell a leghátul kullogókra? Bonyolítja a helyzetet, hogy Koszovó, amely számos fejlettségi mutatóban sereghajtó, és éppen a legélesebb mai konfliktus egyik szereplője (a másik Szerbia), jogi értelemben egyébként is kevéssé alkalmas a csatlakozásra, hiszen öt uniós tagállam el sem ismeri az államiságát.

Felmerülhet a kérdéskör olyan megoldása is, amely az eszköztár radikális átalakításával járna. Időről időre hangot kapnak elképzelések, amelyek differenciált tagállami státuszokra vonatkoznak, vagy éppen a tagság formális elnyerése nélkül adnának valamiféle megkülönböztetett státuszt egy országnak. Már a korábbi csatlakozási folyamatok esetében alkalmaztak ilyen megoldásokat, Románia 2007. évi felvétele kapcsán például úgynevezett védzáradékok révén – legalábbis formailag – egyes feltételek későbbi teljesítésétől tették függővé a csatlakozás érvényességét. Még erőteljesebb elszakadást jelentene a tagállamiság mai fogalmi kereteitől a „privilegizált partnerség”, amely először 2002 körül merült fel, és alapvetően a török csatlakozási folyamat gordiuszi csomóját lett volna hivatott átvágni. Törökország, amellyel az első társulási szerződést még 1963-ban kötötte az EU jogelődje, 1987-ben nyújtotta be csatlakozási kérelmét, de a tárgyalások csak 2005-ben indultak meg, és kimenetelüket széles körben ítélik bizonytalannak – nem mellesleg a jelenlegi török vezetés részéről is, hiszen 2018-ban az Európai Unió felfüggesztette a folyamatot. Témánk szempontjából fontos adalék, hogy a ki nem mondott fenntartások egyike a törökök muszlim hite, még ha maga az EU számos jel szerint nagy sebességgel távolodik is a keresztény gyökereitől[24] – márpedig Albánia, Koszovó, valamint Bosznia-Hercegovina bosnyák lakossága nagy többségében szintén muszlim.

A vallási választóvonalak kérdése – a téma érzékenysége miatt inkább csak informális keretek között – azt illetően is elő-előkerül, hogy a hajdanvolt Jugoszlávia két egykori tagköztársasága a többiektől függetlenül csatlakozhatott az unióhoz: Szlovénia a 2004. évi hullámmal, míg Horvátország 2013-ban egyedüliként válhatott taggá. A szerző számos olyan véleménnyel találkozott a Nyugat-Balkánon, elsősorban Szerbiában, amely szerint a megkülönböztetés vallási okokra vezethető vissza: míg a szlovének és horvátok túlnyomó többsége katolikusnak vallja magát, addig a szerbek a görögkeleti (ortodox) vallás hívei. Bár valószínűbb, hogy a gazdasági fejlettség tekintetében fennálló, korábban könyvünkben is bemutatott különbségek többet nyomtak a latban a döntéshozók számára (hiszen Románia és Bulgária is pravoszláv ország), ettől függetlenül a bővítési várakozásokat illető közhangulat alakulását ezek a benyomások is befolyásolják.

A BŐVÍTÉSI FOLYAMAT A GYAKORLATBAN

Az Európai Unió voltaképp rutinos szervezet, ha bővítésről van szó: 1973 óta már több hullámban összesen huszonegy új tagállam csatlakozott hozzá. Fontos határvonal átlépését jelentette a volt szocialista államok felvétele 2004-ben: az unió először fogadott be olyan országokat, amelyek esetében a második világháború után évtizedeken keresztül tervutasításos gazdasági rendszer volt érvényben, szemben olyan, sokáig mégoly autokratikusan vezetett, de mégiscsak piacgazdaságot működtető országokkal, mint például az 1986-ban tagállammá váló Spanyolország és Portugália.[25] (A volt NDK a német újraegyesítés keretében „csatlakozott”, de a piacgazdaságra való áttérését az unió alapvetően német belügyként – és német szövetségi költségvetési problémaként – kezelte.) A Nyugat-Balkán országai számára mindenképpen biztató, hogy ezt a Rubicont már átlépte az unió, sőt később Bulgária és Románia (2007), majd Horvátország (2013) befogadása mintegy meg is erősítette az eredeti döntés helyes mivoltát.

Ugyanakkor az unió éppen a legutóbbi nagy csatlakozási hullám előkészítése során már feltételeket is szabott a csatlakozni kívánók számára. A tagállamok az 1993. júniusi koppenhágai csúcson az alábbi kritériumokat állapították meg:

1) stabilan működő demokratikus intézményrendszer, amely garantálja a jogállamiság és az emberi jogok érvényesülését, és biztosítja a kisebbségek védelmét, jogaik tiszteletben tartását;

2) működő piacgazdaság, valamint képesség az unión belüli versenyviszonyokkal és piaci erőkkel való megbirkózásra;

3) képesség a tagsággal járó kötelezettségek teljesítésére, a teljes közösségi joganyag átvételére és alkalmazására, és különösen a politikai, gazdasági és pénzügyi unió célkitűzéseinek vállalására.

A tagállamok emellett az unió részére is megfogalmaztak egy előfeltételt, amelynek lényege:

+ 1) a szervezetnek alkalmasnak kell lennie új tagok befogadására.[26]

Ahogy egy Napóleonnak tulajdonított mondás tartja: „Egy alkotmány legyen tömör – és homályos.” A koppenhágai kritériumok kielégítik mindkét feltételt, hiszen bár röviden vannak megfogalmazva, számtalan ponton adnak teret a szabad értelmezésnek. Mindazonáltal kétségtelen értéküknek tekinthetjük, hogy ha tökéletlenül is, de lefektetik a bővítés alapelveit, amelyeket az illetékeseknek az azóta eltelt harminc évben sem sikerült ennél sokkal pontosabban meghatározniuk.

Nem hagyhatjuk azonban figyelmen kívül, hogy a kelet-közép-európai bővítés olyan országokat érintett, amelyeknek a területén addigra már évtizedek óta nem dúltak háborúk. A Nyugat-Balkánon ezzel szemben a koppenhágai kritériumok megfogalmazása idején fegyveres konfliktusok zajlottak, amelyek lezárásában sokkal inkább az Egyesült Államok és a NATO vállalt sikeresen szerepet, mint az EU vagy akár az egyes európai nagyhatalmak. Ez is magyarázatul szolgálhat arra, hogy a térség integrációjának kérdése hátrébb került a prioritási sorban, és 1997-ig kellett várni, hogy az unió – Egységes megközelítés néven ismert nyilatkozatában – egyáltalán egységes régióként foglalkozzon a Nyugat-Balkánnal. A fordulópontot a koszovói válság hozta el 1999-ben: az EU immár aktívan kívánt fellépni mind katonai, mind politikai értelemben, és Kölnben elfogadták az úgynevezett stabilitási paktum elnevezésű dokumentumot, amelyet a régió országain és az unió vezető tagállamain kívül az ENSZ-től kezdve az Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési Szervezeten (Organisation for Economic Co-operation and Development – OECD) keresztül az Európai Beruházási Bankig (European Investment Bank – EIB) számtalan szervezet aláírt. A paktumban kinyilvánították, hogy a régióban a tartós béke kialakításának három alappillére van: a biztonság, a demokrácia és a jólét. A gyakorlatban a legfontosabb lépésnek az bizonyult, hogy a stabilitási paktum alapján az unió az úgynevezett stabilizációs és társulási folyamat (Stabilization and Association Process – SAP) keretében a régió minden országával megkezdte az együttműködést. Az SAP egyezményei a régió országai számára a csatlakozási folyamat előszobáját jelentették.

4. táblázat

Az egyes nyugat-balkáni országok és az Európai Unió közötti stabilizációs és társulási megállapodások (SAA – Stabilization and Association Agreement) megkötésének, illetve hatálybalépésének időpontja

ORSZÁG

Észak-Macedónia

Albánia

Montenegró

Szerbia

Bosznia-Hercegovina

Koszovó

SAA

megkötése

2001

2006

2007

2008

2008

2015

SAA

hatálybalépése

2004

2009

2010

2013

2015

2016

Forrás: Koller–Ördögh, 2019: 161–250 alapján saját szerkesztés.

A stabilizációs és társulási folyamat dokumentumai, illetve a – mint a 4. táblázatból kiderül – néha igen hosszúra nyúló tagállami ratifikációs procedúra nyomán hatályba lépő egyezményei formálisan soha nem utaltak az uniós csatlakozás lehetőségére. Az első fórum, amelyen ez a perspektíva felmerült, a 2003. évi thesszaloniki csúcstalálkozó volt. Itt mondta ki Romano Prodi, az Európai Bizottság akkori elnöke, hogy „Európa egysége addig nem valósulhat meg, ameddig a Balkán országai nem lesznek az unió tagjai”.[27]

Két évtized elteltével felmerül a jogos kérdés: hol tartunk? Az elnöki deklarációk szintjén biztatóak a jelek: Ursula von der Leyen, az Európai Bizottság jelenlegi elnöke 2020. szeptember 14-én, az unió helyzetéről szóló beszédében a Nyugat-Balkánról szólva kijelentette, hogy „az EU-ban van az egész régió jövője”.[28] Technikai szinten az Európai Unió már a „hivatalos tagjelölt” státusz megadását is külön lépésnek tekinti, amelyhez több részfolyamat vezet el. Az 5. táblázatban áttekintést adunk arról, hogy mely nyugat-balkáni állam mikor jutott el eddig a lépésig (amennyiben eljutott).

5. táblázat

Az egyes nyugat-balkáni országok tagjelölti státusza (2023-as állapot)

Észak-Macedónia
(Macedónia)

Montenegró

Szerbia

Albánia

Bosznia-Hercegovina

Koszovó

Tagjelölt

2005 óta

Tagjelölt

2010 óta

Tagjelölt

2012 óta

Tagjelölt

2014 óta

Tagjelölt

2022 óta

Potenciális

tagjelölt

Forrás: Uniós bővítés: hogyan csatlakoznak az országok az EU-hoz? Europarl.europa.eu, 2018. 01. 31., https://www.europarl.europa.eu/news/hu/headlines/world/20180126STO94113/unios-bovites-hogyan-csatlakoznak-az-orszagok-az-eu-hoz [2024. 03.16.].

Mint látható, napjainkra Koszovó kivételével mindegyik nyugat-balkáni állam megkapta a tagjelölti státuszt, ami azonban nem jár együtt a csatlakozási tárgyalások azonnali megkezdésével. A ma már harmincöt fejezetből álló tárgyalási folyamat Albánia esetében például nyolc évvel a tagjelölti státusz elnyerését követően, 2022-ben indult ténylegesen útjára. Észak-Macedónia még többet, tizenöt évet várt erre az alkalomra, mivel csak 2020-ra sikerült elhárítani a görög vétó fenyegetését, mégpedig az ország nevének megváltoztatásával. Montenegró és Szerbia eddigi útja ennél zökkenőmentesebb volt: előbbi 2012 óta folytatja a tárgyalásokat, és a harmincötből harminckét fejezet megnyitásáig jutott el, míg utóbbi szintén két évvel a tagjelölti státusz elnyerése után, 2014-ben kezdhette meg a folyamatot, és jelenleg huszonkét fejezet megnyitásánál tart. Bosznia-Hercegovina esetében még korai a tárgyalási folyamat elindításáról beszélni.

Az unió és a régió országai között a hivatalos csatlakozási lépéseken kívül is létezik közeledés. Kiemelkedő jelentősége van a vízummentességnek, amelyet mostanra a térség valamennyi országának állampolgárai élvezhetnek. A szerb, montenegrói és észak-macedóniai (korabeli nevén macedóniai) állampolgársággal rendelkező személyek 2009-ben, Albánia és Bosznia-Hercegovina állampolgárai pedig 2010-ben jutottak hozzá ehhez a privilégiumhoz. Hosszú küzdelem után elérték ezt a célt a koszovóiak is, akik 2024. január 1-től vízum nélkül is beléphetnek az uniós országok területére.

A RÉGIÓ ORSZÁGAINAK GAZDASÁGIINTEGRÁCIÓ-ÉRETTSÉGE

Vita tárgya, hogy az Európai Uniót milyen mértékben tekinthetjük politikai, és mennyire gazdasági közösségnek. Az azonban világosan megfigyelhető, hogy minél szélesebb a tagállamok köre, és minél nagyobb politikai és kulturális különbségek mutatkoznak az egyes országok között, annál inkább irányul a fókusz a haszonelvű megközelítésre, amelyet röviden a következő kérdéssel lehet összefoglalni: ki mit nyerhet egy újabb bővítéssel?

Érdekes módon éppen a Nyugat-Balkán esetében nem hagyható figyelmen kívül egy másik szempont sem: ez a terület ugyanis az utolsó, amely az általánosan elfogadott felfogás szerint földrajzilag ugyan vitathatatlanul Európához tartozik, az itt található országok túlnyomó többsége mégsem része az Európai Uniónak. Ennek az „utolsó hiányzó puzzle-darab” effektusnak magától értetődően van pszichés vonatkozása, vagyis az érintettek számára diplomáciai síkon hasznosítható jelentősége. Emellett számos más, akár a történelemben, akár a mai világpolitikai viszonyokban gyökerező, politikai természetű érv is a régió integrációja mellett szól. Mindazonáltal megkerülhetetlenek azok a szempontok is, amelyek az integráció várható gazdasági következményeire vonatkoznak.