Irházi Barbara

Kódolt

Önismeret

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Irházi Barbara

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség

agendakiado@gmail.com

ISBN EPUB: 978-963-634-085-8

Ágenda Kiadó

Debrecen

2024

Kódolt önismeret

Mi az a spiritualitás?

Sokan sokfélét gondolnak erről a fogalomról, és kicsit túlmisztifikálják manapság, pedig az önmagunkkal való tanulási folyamat, a belső világunk megismerése tökéletes választ ad arra a kérdésre, hogy kik is vagyunk valójában, és miért vagyunk itt. Alapvető lételeme az éltünknek a spiritualitás, nélküle nem is léteznénk ezen a föld nevű bolygón, minden reinkarnáció magában foglalja, valamint egy sokkal magasabb idő nélküli dimenziót is, amely a belső világunkban létezik.

De mi is az a spiritualitás, és vajon miért fontos az életben? Ennek a kérdésnek a megválaszolásában a történet visszanyúlik az ősi korokba, ahol nem csakhogy tudták mi ez, de élték is ezt a mindennapokban. Minden ősi kultúra mély gyökerekkel rendelkezik, alapja a spiritualitás, ősi eredetnek is nevezhetjük ezt a belső világunkban élő magot. Azért nevezem magnak, mert szó szerint egy növény lesz belőle, ez a hasonlat az ősöktől származik, így maradt ránk. A bennünk élő növény növekedéséhez a spiritualitás lesz a víz amely öntözi, ezáltal táplálja az egyén lelki fejlődését. Manapság modern időket élünk, ezzel együtt a külvilágban él az emberiség nagy része, ami azt jelenti, hogy a belső világukkal keveset foglalkoznak, vagy egyáltalán nem élik ezt a folyamatot. A spiritualitás nem jelent mást, mint azt, hogy ebben a belső világban él az egyén, egy belső utazást kezd el, az utazás során meg ismeri önmagát, a benne rejlő magot, hatalmat, tudást, erőt, így tehát a spiritualitás nevezhetjük önmagunk feltárásának is. Könnyűnek hangzik önmagunk feltárása, de ez a legnehezebb folyamat egy ember életében, szembenézni önmagunk valóságával, valamint feldolgozni azt, amit ott találunk.

Ha konklúziót akarunk levonni azzal kapcsoltban mi a spiritualitás, a válasz nem más, mint a belső világunk megismerése, elmélyülés egy olyan világban, ami hozzánk tartozik, mégis olyan meglepetéseket tartogat számunkra, melyek létezéséről korábban fogalmunk sem volt. Egy élethosszig tartó folyamat részesei vagyunk, a spiritualitás pedig megfűszerezi ezt az utazást önmaguk körül. Azok az elcsépelt frázisok, amelyek arról szólnak, hogy ez nem mindenkinek adatik meg, nem igazak, minden emberi lény spirituális, így lesznek, aki tudják ezt, és lesznek, akik nem, de ez egy megcáfolhatatlan tény. Tudományos magyarázatot ne keressünk erre, mert ez érzékeny és tudományon túli, tehát fizikai síkon nem hallhatjuk, nem láthatjuk, nem ízlelhetjük, szagolhatjuk, tapinthatjuk, mégis körülvesz mindent a földi létben.

Az önismeret

Egy olyan téma következik, amely elengedhetetlen a spirituális fejlődés során. Minden ember rendelkezik egy belső világgal, ez maga a spiritualitás, és ahhoz, hogy ezt megismerjük, el kell indulni egy önismereti úton. Lépésről lépésre lehet haladni ezen az utazáson, mert minden érték maradandó lesz, tehát örök nyomot hagy a tudatukban, a spirituális világ biztosít iránytűt az úton a vándor számára. A külvilág által múló örömök és tapasztalások sokasága halmozódik fel, a belső világ és a tudat ezeket tárolja, viszont minden, ami belülről indul és kifelé áramlik, az egy időtálló dolog lesz. Az örök dolgok lassan gyűlnek össze, de biztos alapot fognak adni az egyénnek, erre a szilárd alapra aztán a későbbiek során lehet építkezni. Az önismeretet huszonöt éves kor után már jó elkezdeni, ilyenkor a külvilág felfedezése megtörtént, az egyén érzi a lelki fejlődés hiányát és valami tartósra vágyik, sokat segít ebben a meditáció elsajátítása, de mindenki más, és más úton halad a cél felé. A meditációt azért jó, mert a belső világba való figyelést támogatja meg, ha befelé figyel az egyén, a segítséget könnyen megtalálja, úgy is mondhatjuk, áramlásban (in the flow) van ilyenkor. Egyéni segítség is érkezik, ez nem a külvilágból jön, mindenkinek személyre szabott lesz, mivel minden ember más belső világgal rendelkezik, ezt a folyamatot nem kell egyedül végigvinni, ha az egyén a saját útján jár, rá fog találni a világosságot hozó felismerések sorozatára. Kapni fog a fejlődéséhez tudást, amellyel tágul a horizont a számára és fokozatosan szűnik meg az illúzió fátyla körülötte.

Az önismeret által az egyén megismeri az előző életeit, de miért is fontos ez számára? Minden, ami az előző életekben történt hatással van a jelenre, az előző életekben történt cselekedetek hatásait karmának hívjuk, minél inkább tisztában vagyunk előző életbeli cselekedeteinkkel, annál jobban tudjuk oldani a jelenben a karmáinkat. A belső világunk megismerése önmagunk megismerését jelenti, minden megélt emlék, tapasztalat által szerzett információ a tudatunkban rejtőzik, de az önismeret feltárja ezt, segít értelmezni azt, hogy kik vagyunk valójában, és mi a dolgunk a jelen életünkben. Az emberek többsége harmincéves korára rádöbben arra, hogy a külvilágból beáramló információhoz szükséges valami más is, mert az kevés lesz hosszútávon. Az egyénnek kell testileg, lelkileg is fejlődni az életben, így tud egyensúlyban lenni a világgal, önmagával és az univerzummal. Tehát az út kezdete az önismeret indítása, az egyén elindul és halad a cél felé, ez pedig maga a megvilágosodás lesz.

Kik is vagyunk valójában?

Ez a filozófiai kérdés már évszázadok óta foglalkoztatja az emberek azon részét, akik szeretnének fejlődni nem csak testileg, hanem szellemileg is itt a föld nevű bolygón. A szellemi síkon létrejött utazás lesz az a tapasztalat, amely élete végéig elkíséri az egyént az adott reinkarnációjában. Testből, tudatból és lélekből vagyunk, ez a spirituális megközelítése a létünk meghatározásának. A lélek a tudattal áll közvetlen kontaktusban, az agy a testtel, ez egy rendszer, amit nem lehet elszeparálni egymástól, mivel minden mindennel reakcióba lép. Az egyik az érzékek és a fizikai sík szereplője, amíg a másik a belső világunkban az örökkévalósággal kapcsolódik össze, tehát az emberi lény kettősségben éli le az életét. Ennek a kettős hatásnak köszönhetően utunk elején nehéz meghatározni, hogy ki is vagyok én valójában, de ahogy halad az idő, az önfeltárás folyamata kibontja személyiségünk rejtett zugait. Önvalónk megismerése a tudatszint emelkedésével párhuzamosan halad előre.

Sokféle megközelítése létezik önmagunk definiálására, a távol keleti kultúra az, amely egységben szemléli az emberi egyedet, ők nem akarják felosztani fizikai, illetve szellemi síkon a létezésünket. A kérdésre a választ is ezek a kultúrák adják meg, mivel mélyen gyökerezik a neveltetésükben, vallásukban az a tény, hogy nekünk, embereknek, dolgunk van itt a földön. Az emberiség egy tanulási folyamat része ezen a bolygón, ennek a folyamatnak a megértéséhez elengedhetetlen az önismeret, a belső világunk feltárása.

Minden ember egy kulturális közegben nevelkedik, ami nyomot hagy a jellemén, ez formálja az identitását, az önismeret segít ezeken a társadalmi, kulturális struktúrákon túl látni önmagunkat. Olyan ez, mintha egy ember nem hozzá illő ruhákat hordana, ezzel leplezve például az eredeti stílusát, tehát az önismeret elénk tárja a mezítelen valóságot önvalónkról, így feltárul az az énünk, amit még mi sem ismerünk az utunk elején igazán, önmagunk előtt is ledőlnek a tabuk. A kérdésre ki vagyok én, nagyon egyedi válaszok fognak születni, mivel minden embernek egyedi előző életei voltak és ezek a reinkarnációk befolyásolják a jelen életet is.

A reinkarnáció

Amikor a lélek és a tudat leszületik a földre, beleszületik egy testbe, ez maga a reinkarnációs folyamat. Mondhatjuk azt is, hogy testet ölt a lélek azért, hogy megoldja a feladatát a jelen életben. A lélek és tudat a belső világunkban él, láthatatlanok, de képesek a test által megnyilvánulni a külvilág felé, így tudunk kommunikálni az élőlényekkel és értésükre adni mit szeretnék, mit gondolunk és érzünk. A tanulási folyamat része, hogy testben él a lélek, ami egy látható és tapintható létezést biztosít a számára, mert fizikai síkon szeretne megnyilvánulni. Az agy feladata az, hogy a lélek adta utasításokat közvetítse az test számára, amelyet ő majd végrehajt. Amikor arról beszélünk mi is az a teremtés, a válasz erre a kérdésre nagyon evidens, a belső világ megnyilvánulása a fizikai világ felé. A leszületés a földre, egy lehetőség az egyén számára, hogy a karmáit oldja, és fejlődjön itt a földön a tapasztalatai által. A fizikai tapasztalást, mint például az érintés, ezt a lélek csak a testen keresztül élheti meg, az érzelmek megnyilatkozása is ilyen. A test az érzelmeket is kifejezi önmagunk és mások felé, persze harmónia szükségeltetik a belső és a külső világ között.

A belső világunk örök, ezzel szemben a test mulandó, így fel lehet fedezni azt a kettősséget, amely az életünket jellemzi ezen a világon. Az örök, illetve a mulandó él az egyénben egyszerre, e kettő játékából kell a balanszot megtalálni, a középút lesz az a hely, ahol ez az egyensúly létre jön.

A test maga az idő, a lélek és a tudat láthatatlan és örök, tehát időtlen, csak a test által nyilvánul meg az időben. A test fizikai síkon létezik, azaz mulandó, van egy kezdete és egy vége, de a belső világunk végtelen, mint maga az univerzum. A megtapasztalások időkeretbe vannak foglalva az egyén számára, illetve a karmánk oldása is az időben zajlik, mivel egy időbe zárt testben élünk, ezért egy reinkarnáció alatt a vállalt spirituális feladatainkat jöttünk elvégezni. A test egy szilárd anyag, így létezik a fizikai világban, vagyis az időben, viszont a lélek és a tudat az időtlen dimenzióban vannak, csak a test által teljesedhetnek ki az időben. Platón írt az atlantiszi elméletéről, állítólag az atlantiszi embereknek a teste szinte nem is volt látható, egy finom, halvány fátyolszerű testfelépítésük volt, ez azért volt így, mert nagyon magas szintű szellemi síkon léteztek, ezzel szemben a mi emberi fajunk egy másik test felépítéssel született meg erre a világra. Az atlantiszi emberek kihalása, a spirituális szintjüknek a leromlásával hozható összefüggésbe, mivel más élőlényekkel keveredtek, ez vezetett az elsüllyedésükhöz. Fontos megjegyezni, hogy az atlantiszi kultúra nagyon sok ősi civilizáció elbeszélésében benne van, megemlítik az indiánok, afrikaiak, görögök, sőt még az ősi egyiptomi fáraók is az ő útmutatásuk alapján alapították a városaikat, építették a piramisaikat. Az atlantiszi kultúra alapozta meg az irodalmat, matematikát, építészetet, filozófiát, fizikát, kémiát minden olyan dolgot, amit ma is használunk.

A reinkarnációk által a lélek elbújik a testben, ez a belső világunk, amely tartalmaz előző életekből érkező érzelmeket, gondolatokat, viselkedési formákat, szerepeket, mert ezeket az egyén nem zárta le a múlt életeiben. Karmikus kapcsolati terheket cipel, ezeket majd egy karmikus partnerrel kell megoldani, így a test közvetítő szerepe nagyon fontos lesz ahhoz, hogy létrejöjjön a kommunikáció kettőjük között. Testünk egy jól működő rendszer, DNS szerkezetünk rögzít minden fizikai síkon történő cselekedetet, bennünket érintő esemény lenyomatot, ezt visszük magunkkal a következő reinkarnációnkba is. Minden reinkarnáció fizikai és lelki síkon történő emlékeket tartalmaz, így fontos a tudatos létezés a jelen életben azért, hogy a következő életünk minősége jobb és jobb legyen. Talán úgy tudnám összefoglalni a reinkarnációt, mint a lélek földi életekben való fizikai megnyilvánulását.

Karma és a tudat összefüggése

Van múltunk, jelenünk és lesz jövőnk is. A buddhista vallás úgy tartja, hogy a karma a múltból jön, az egyénnek itt a jelenben kell kiegyenlítenie a karmáját, mert ez az univerzum szabálya. De mi is a karma jelentése? A múltban elkövetett cselekedeteink összességét hívjuk karmának, amely hatással van a jelen életünkre is. A tudatunk olyan, mint egy lemez, tárol mindent, amit az életben cselekszünk, minden reinkarnációban a tudat lesz a mi emlékünk hordozója. A reinkarnáció során a lélek nem emlékszik a múltra, előző életekre, de a tudat igen, az önismeret segít feltárni ezt az emlékhalmazt, vagyis megismerjük az igazi valónkat, azt, hogy mi történt velünk előző életeink során. A jelenben is cselekszünk, ezeket is a tudat fogja rögzíteni, tehát a tudatosság fontos ahhoz, hogy cselekedeteinkkel egy tiszta jövőt kreáljunk, vagyis előrelátóak legyünk a következő reinkarnációkra. Mivel a tudat tárolja a pozitív, illetve a negatív cselekedeteinket, nekünk ezt ki kell egyenlíteni, megtalálni a középutat a negatív és a pozitív között. Egész életünkre jellemző a dualitás, a két pólus közötti ösvény megtalálása lesz a békénk kulcsa.

A karma egy feladat itt a jelenben minden ember számára, amikor valaki azt mondja, neki nincs célja az életében, ő még ne tudja azt, hogy ez nem így van, mivel nem reinkarnálódott volna a földi létbe, ha nem lenne feladata itt a jelenben.

Karmáink oldása egy egész reinkarnációt is betölthet. A tudatosság az, amikor önismeret által feltárom önmagam emlékét a tudatban, és oldom a karmámat a jelenben. Karmikus terheinkre a tudat fog emlékeztetni, maga az élet lesz az a lehetőség számunkra, hogy ezeket a terheket letegyük és egy magasabb spirituális szintre lépjünk. Tudatunk életkorunknak megfelelően jelzi azt, hogy mi a feladatunk a múltunkkal, aki a tudatosság útján halad, már tudja a nagyon egyszerű választ erre, csak le kell zárni a múlt életeket, és a jelenben létezni, de amilyen könnyűnek hangzik, annyira nehéz is egyben ez a feladat. Önmagunkkal szembenézni egyet jelent azzal, hogy feltárom a tudatban rejlő emlékeket, cselekedeteket. A karma oldás folyamatában megismerhetjük a jó, illetve a rossz oldalunkat, amelyeket el kell fogadni ahhoz, hogy megtisztuljunk, és legyen hely befogadni az újat. Az új eljövetele a karmikus terheink oldása által tud létrejönni, így a múlt lezárásával az aktív emlékek inaktívak lesznek.

Életkor szakaszok a spirituális fejlődésben

A reinkarnáció által az egyén újszülött állapotba lép, vagyis megnyilvánul a fizikai világ számára, nem üres a belső világa, mivel a tudata tárolta az előző életekben megélt cselekedeteket, viszont testileg egy lefokozottabb állapotban van. A lélek testet öltött, és szeretne a test által megnyilvánulni a fizikai síkon, így tudja oldani a karmát a jelenben.

A bennünk lévő érzelmek a test segítségével tudnak megjelenni a külvilág számára, a gyermekkor a kezdete annak, hogy megtanulja az egyén érzelmei kifejezését a környezete felé. A tinédzserkor egészen huszonöt éves korig bezárólag a külvilágból való tapasztalat szerzéssel telik, itt még nem igazán vehető rá egy fiatal arra, hogy önismerettel foglalkozzon. A külvilágból érkező ingerek nagyon intenzívek a számukra, a tudat csak később jelez a befelé fordulás igényére, valamint jelzi a feladatot, amelyet vállalt az egyén, mielőtt reinkarnálódott volna a földi síkra. Harmincéves kor után a tudat hangosabb lesz, mivel a külvilágból érkező ingerek már nem kötik le igazán az egyént, ezért elkezd befelé fordulni a belső világa felé. Az önismeretnek ez az első lépése, amikor az ember érzi, a külvilág már nem elégíti ki, maradandóra vágyik, nem múló örömökre, filozófiai kérdések kezdik érdekelni, például mi az élet értelme, vagy miért születtem erre a föld nevű bolygóra.

A külvilág zaja kezd csendesedni, megjelenik az egyedül töltött idő minőségének tisztelete. Elindul az önismereti folyamat, az egyén felfedezni a tudatát, ezt tudat tágulásnak is nevezzük mivel egy szűk látókörből szépen lépésről lépésre kinyílik a horizont, így képes lesz az összhatást érzékelni, nem csak a saját környezetét, ami körbeveszi. Ez az életkor egy nagy fordulópont mindenki életében, a külvilág zajából a belső világba fog megérkezni minden önismeretet végző emberi lény. Nem könnyű elkezdeni ezt a folyamatot, mert a külvilág csábítása nagyon nagy, gyors fizikai örömöt, az érzékszervek kielégülését kínálja fel számunkra, ezek mind illékonyak, ezzel szemben az önismeret egy sokkal lassabb folyamat, viszont maradandó fejlődést biztosít. A tudatosság szint növekedésével az egyén egyre többet fog a belső világában létezni, és kevesebbet a külvilág illúziójában, a cél a belső lét elérése, a konstans meditatív állapot.

Az ezután következő életkorok önismereti fejlődése már az egyén kezében van, mennyi időt szán önmagára, mennyire távolodik el a külvilág zajától, és mennyire próbál minőségi időt tölteni az életében önmagával. A lehetőségek tárháza kimeríthetetlen, minden az ember akaratától függ. A spirituális fejődés is egyedi harminc éves kor után, a karma oldása és karmikus kapcsolatok megtalálása szintén a tudatossági szint növelésétől fog függeni, tehát az önismeret mértéke, egyenesen arányos az egyén spirituális fejődésével. Másik nagy fordulópont lesz az ötvenes évek utáni szakasz, itt már nem a materiális dolgoké a főszerep, nem akar híres, gazdag, szép, okos lenni a tudatos ember, hanem egy belső békére vágyik, de ez az életvitelétől, spirituális fejlődésétől tehető függővé, mert van aki a külvilágban ragad még ebben az életszakaszban is. Egyébként az önismeretet sosem késő elkezdeni, a lényeg a szándék.

Dualitásban élünk

Mindenki hallott már a Jing és a Jang fogalmáról, ezek az ellentétpárok jellemzik a mi életünket is itt a földön. Mindennek van jó és rossz oldala, így az embernek is, erre a felfedezésre akkor jut el az egyén, amikor az önismeret által már képes szembenézni önvalójával. Ha elindul valaki ezen a spirituális úton, meg fogja ismerni ezt a két oldalt önmagában azért, hogy e kettő pólus között megtalálja a közép utat. Minden távol keleti kultúra azt vallja, találd meg az egyensúlyt önmagadban. De hol van ez?

Szerepeket játszunk itt a földön, például egy nő lesz barátnő, anya, feleség stb., ezek nemi szerepek, de lesz valakinek a gyermeke, munkatársa, szomszédja, és még lehetne a példákat sorolni, ezekhez a szerepekhez hozzájárul egy személyiség, valamint érzések és gondolatok. Ezek okozzák az egyénben a dualitást, mert az érzések és gondolatok, amelyek a belső világból származnak, lehetnek negatívak és pozitívak is. Ebben a kettősségben kell az egyénnek megtalálni a középutat, vagyis a semlegességet, ilyenkor nincs sem pozitív, sem negatív hatás, maga a tiszta energia létezik múltbéli aktív emlékek nélkül. A jelenben való létezés megszünteti a dualitást a belső világunkban, valamint egy folytonosságot idéz elő az idő folyamban, ha a jelben van az egyén, akkor a folyamatos időben létezik, nem a múltban és nem a jövőben, hanem a most pillanatában.

Az önismerettel az önelfogadás is megérkezik, ha az egyén képes bevallani magának azt, hogy neki is van jó és rossz oldala is, könnyen értheti azt, e kettő között találhatja meg a harmóniát az életében. Ennek a balansznak az elérése szintén egy folyamat, nem történik meg pillanatok töredéke alatt, kemény önismereti leckék várnak mindenkire, aki belevág ebbe a spirituális utazásba. Önmagunkkal szembesülni az egyik legnehezebb, de a legcsodálatosabb dolog ezen a földön. A földi élet kettősségében kell harmóniára lelni, viszont előtte mindkét pólust meg kell tapasztalni az egyensúly kialakításához, ha nem ismerjük a jót és a rosszat, hogyan tudnánk azt, mi a kettő közötti állapot.

Tapasztalásaink velejárója lesz a kettősség, viszont ennek a fokozata az egyén tudati szintjének az emelkedésétől fog függeni, minél tudatosabb valaki, annál kevésbé lesznek nagy amplitúdók az életében, mivel sokkal könnyebben visszatalál a középpontjához, oda ahol béke és nyugalom van. Ahhoz, hogy ezt a középpontot megtaláljuk magunkban, meg kell ismerni a belső világunkat, mindennek ez az origója.

Homokóra

Idő és időtlenség

Ugye mindenki ismeri az idő fogalmát, az órát, amely az idő mérésére használt eszköz, napjaink része, ehhez igazítjuk a napi teendőinket is. Az ősi kultúrák azonban a természetet használták az idő mérésére. Amikor a nap felkelt, kezdődött a reggel, a nap járása délben és délután is más volt, így az emberek megtudták különböztetni ezt a napszakot a reggeltől, ha a hold feljött az égre, akkor éjszakába lépet az idő. Ennek az időszámításnak az egyszerűségében rejlett a szépsége, harmónia a természettel, így is jellemezhetnénk az akkori életet. A spiritualitásban másképpen viszonyulunk az idő fogalmához, a belső világunkban az öröklétet ismerheti meg az egyén, a külvilágban a mulandóságot, e kettősség hat ránk itt a földi létben.

Az ember egy három síkú lény, test, lélek és szellem egységében létezik. Amíg a test egy megfogható anyag, szemmel látható, tapintással érzékelhető, addig a tudattal és a lélekkel nem ez a helyzet. A tudat és a lélek nem látható, érzékszerveinkkel nem érzékelhető, mégis bennünk létező valamikről beszélünk, amelyek az időn kívül vannak, de itt a földi létben a lélek és a tudat lakhelye a test, ami egy olyan anyag, amelyen az idő jelei érzékelhetőek. Az öregedést tapasztalhatjuk szó szerint a bőrünkön, az idő állandó múlása nyomot hagy a testen, a DNS rendszerben.

A tudat és a lélek testben él a földön azért, hogy az egyén a sors feladatát tudja teljesíteni, így kap egy fizikai vázat erre a célra, ezáltal megnyilvánul a külvilág és az érzékszervek számára. A fogantatással kezd kifejlődni, majd a születéssel érkezik erre a világra, és a halállal ér véget a küldetése. Mondhatjuk azt is, hogy a tudat és a lélek testet ölt. Mindenki olyan testben létezik, amire neki ez a földön szüksége van, egy idő korlátról beszélhetünk, egy otthonról, mely szállást biztosít a léleknek és a tudatnak. Hasonlíthatjuk egy homokórához is, benne peregnek a homokszemek, múlnak a percek és telnek az órák, az állandó változás folyamatának a része. Pontosan megmunkált szerkezet, amely külső ingerekből kap impulzust, jót és rosszat egyaránt, az egyensúly megteremtése akkor lehetséges, ha a test harmóniában van a szellemmel és a lélekkel. Ennek a hármasnak a jól működő egysége teremti meg bennünk a békét, ilyenkor keletkezik egy érzés, gondolat, megérlelem, aztán kimondom, majd ennek hatására cselekszem. Ha ebben a folyamatban zavar keletkezik, például nem azt fogom mondani, amit gondolok, vagy nem azt cselekszem, amit érzek, ez káoszhoz vezet. Az önmegismerés ezért fontos, feloldja ezt a kusza helyzetet, rendet teremt az érzéseinkben, gondolatainkban, tetteinkben. Testünk a cselekedetre van kitalálva, a tudat és a lélek belső munkáját közvetíti a külvilág felé, fontos része az itt megélt életünk tapasztalásainak.

Most már tudjuk, dualitásban élünk, erre jó példa az idő és az időtlenség fogalma, amelyek egy egyénen belül megtalálhatóak egyszerre. A tudat és a lélek a belső világunkban él, ők időtlenek mivel halállal csak a test múlik el, viszont a lélek és tudat örökké él. Fizikai síkon érzékeljük az idő múlását, tehát a testünkön nyomot hagy az idő, ezzel szemben a lelkünkön és a tudatunkon nem történik ez meg. A reinkarnációval a lélek és a tudat beleszületik az időbe, vagyis a testbe. A test egy időkorlát a lélek és a tudat számára azért, hogy megvalósítsa az élettervét itt a földön, ez a terv minden egyes reinkarnációval változó és egyedi lesz.

Folyamatos változás

Múlt, jelen, jövő

Maradunk az idő vonalán, csak tágabban szemléljük meg a múlt, jelen és a jövő szemszögéből. Sokat hallhatjuk manapság ezt: „Légy a jelenben!” De miért is fontos ez a spirituális fejlődés során? A múlt és a jövő között helyezkedik el a jelen idő, ennek az időintervallumnak a megtalálása manapság nem könnyű, mivel sokan a múltban és a jövőben kalandoznak. Az önfejlődés során tágulni kezd a tudat, kezdjük megismerni belső világunkat, előző életeink cselekedeteinek hatását, ezek a múltban tartanak bennünket. A jelen megélése nagyon egyszerűen hangzik, de amíg a múltat nem zárjuk le, ez nehezen kivitelezhető. A jó hír az, hogy az önismeret segíti ezt a folyamatot.

A tudat tágulásával szembesülünk a múltbéli jellemünkkel, szerepeinkkel, amit már le kellett volna zárni, de mostanság az önismeret hiány nélkül mindenki cipeli magával a következő életére ezeket a terheket. A jelenben lezárhatjuk ezeket, és koncentrálhatunk arra, hogy mi a mostani szerepünk itt ebben az életben. A múlt lezárásának folyamata összefügg a belső világunk megismerésével, minél jobban ismerjük önmagunkat, annál jobban tudjuk az ideje múlt szerepeket felismerni, véget vetni ezeknek. Ez olyan, mintha egy tinédzserkori ruhát szeretnénk hordani felnőtt korban, de már nagyon szűk, nem illeszkedik ránk, ilyenkor ideje vásárolni egy új öltözetet. Nekünk, embereknekl is minden korszakunkban más és más szakaszában érkezik a spirituális fejlettségünk, így folyamatosan fogunk megújulni, de ehhez a régit el kell hagyni, mert szükséges az újnak a hely. Tehát a múlt már nincs, a jövő még nincs kész, ezt itt a jelenben készítjük. Amikor jelen áramlásában vagyunk, akkor egy meditatív állapotban fogunk létezni. A jelenlét megtapasztalása az egyik legfontosabb feladata mindenkinek a reinkarnációi során, tudatosulni azzal, hogy időbe zárva él a lélek a földön, de a feladata teljesítéséhez a jelen áramában kell lennie. Ha ez megtörténik, egy folyamatos változásban éli az életét az egyén és ez, egy lelki fejlődéshez vezeti el őt.

Meditáció

Konstans meditatív állapot

A távol keleti kultúrák azt vallják, a testünk egy edény, amelyet ki kell időközönként üríteni, hogy helyet teremtsünk az újnak. Az üres edény állapota maga a meditatív állapot elérése. A megfogalmazás nagyon jó, mivel a meditáció alatt az egyén lecsendesíti az elméjét, azaz a múltjára, és a jelenre koncentrál, vagyis áramlásban (flow-ban) van. Az áramlás egy folyamat, a jelennel az egyén ennek a folyamatnak a része, így nincs beleragadva a múltba, illetve nem vágyódik a jövőbe, mert megéli a jelen pillanatot. A belső világban nem létezik az idő fogalma csak a folyamatos jelen áramlása van, a meditáció segít ezt az állapotot elérni. Meditatív állapotnak azt hívjuk, amikor az egyén folyamatosan meditál, sokan hiszik azt, hogy ez csak egy szobában, vagy más luxus helyeken történhet meg, ahol csodás a környezet. Igen, ott is megtörténhet, de van egy jó hírem, ez egy ingyenes dolog, nem pénz függvénye, egy lakótelepi lakásban is gyakorolható életvitel. A másik fontos dolog az, hogy nem helyhez kötött, mindennapi tevékenységünk során is lehetünk meditatív állapotban folyamatosan, viszont a tudatunk nyugalomban lesz. Minden spirituális dolog teljesen anyagiaktól független tevékenység, vagyis bárki bármikor elkezdheti és gyakorolhatja, a meditáció is ilyen tevékenységi forma.

Mivel egy folyamat részesei szeretnénk lenni, ezért nem várhatunk azonnali eredményt, hanem együtt haladunk a folyamattal, így közben fejlődünk általa. Amikor a meditációról beszélünk, akkor a semmiről értekezünk, mivel a semmi állapotába kerülünk, ez időtlen, mint a lelkünk és a tudatunk. A konstans meditatív állapot elérése is egy folyamat, nem lehet egyetlen lépcsőfokot sem kihagyni az úton, különben nem tudunk továbblépni. De adódik a kérdés, mi is valójában az a meditatív állapot, hogyan érhetem el? A tudat elcsendesítésével meditációs állapotban kerülünk, az álladó meditatív állapotnál megértjük az elménk reakcióit, amelyek érzéseket generálnak bennünk, mi próbálunk erre nem ösztönösen, hanem tudatosan reagálni. Például, valami rossz érzés keletkezik az egyénben egy szituáció miatt, de ő megérti, hogy ez egy múltbéli viselkedési minta, amit nem zárt le, ezáltal nem tudnak a jelen szerepei, feladatai a színre lépni ebben a reinkarnációjában, mivel az egyén a múltban van, és azokat a viselkedési mintákat követi. A meditatív állapotban az időtlen jelenben van az egyén, válaszokat kaphat a karmája oldására, a múlt okozta minták, szerepek lezárására. Erről az állapotról azért nehéz írni, mivel meg kell tapasztalni, ezután járja át az embert ez a létezési forma. Azért írok egy példát, ha az egyén elmegy a boltba, lehet konstans meditatív állapotban, mivel az elméje nyugalomban van, a teste dolgozik, így a jelenben van, érti a múltat, és próbálja oldani a karmáját, viszont a tudatában az aktív emlékek csendesek. Konstans meditatív állapotban az emlékek az előző életből inaktívak lesznek, milyen szép a magyar nyelv, amikor azt mondja jelenlét, szó szerint a jelenben való létezésre utal, ez pedig mindig folyamatos. Amíg a múlt idő egy befagyott időzóna, mivel már nem létezik, elmúlt, a jövő idővel fordított a helyzet, azt az egyén a jelenben teremti meg, tehát még nem létezik.