Julie Clark

AZ UTOLSÓ JÁRAT

Julie Clark

AZ
UTOLSÓ JÁRAT

A mű eredeti címe

The Last Flight

Copyright © 2020 by Julie Clark

Hungarian translation © Kaul Éva

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KAUL ÉVA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 574 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Ajánlom ezt a könyvet azoknak a nőknek, akik
elő mernek állni a történetükkel. Akár egy kongresszusi
ülés élő adásán, akár egyedül ülve
egy ablaktalan HR-irodában – hallunk titeket.

Hiszünk nektek.

Mesélj nekem a kínról, a te kínodról,

s megosztom veled enyém.

Közben az élet megy tovább.

Mary Oliver: Vadludak

(Érsek Máté fordítása)

ELŐSZÓ
New York, John F. Kennedy repülőtér
Február 22., kedd
A katasztrófa napja

A négyes terminálban nyüzsögnek az emberek. A levegőben ázott gyapjú és repülőgép-üzemanyag szaga keveredik egymással. Az üveg tolóajtó mögött állva várom a nőt, és valahányszor szétnyílnak az üvegtáblák, megcsap a hideg téli szél. Megpróbálom magam elé képzelni a lágy Puerto Ricó-i szellőt, amelyben a hibiszkusz és a tenger illata terjeng. A spanyol nyelv dallamos zenéje körülvesz, mint egy meleg fürdő, és eltörli azt a személyt, aki voltam.

Odakint beleremeg a levegő, amikor egy gép a magasba emelkedik, és a csarnokban a hangosbemondó szenvtelenül sorolja a közleményeket. Valahol mögöttem egy idősebb nő olaszul hadar, de nem veszem le a szememet az ajtóról. Egyfolytában a zsúfolt járdát fürkészem a terminál előtt, és a nőt keresem a tekintetemmel. Minden reménységemet, sőt az egész jövőmet arra alapozom, hogy el fog jönni. Csak három dolgot tudok róla: a nevét, a külsejét, és azt, hogy a gépe ma reggel indul. Ez az előnyöm vele szemben, mert ő semmit sem tud rólam. Megpróbálom leküzdeni a félelmemet, ha arra gondolok, hogy már elveszítettem a szemem elől. Talán már elment, és magával vitte az egyetlen lehetőségét annak, hogy kisurranjak a mostaniból, és egy új életbe lépjek.

Naponta tűnnek el emberek. A férfi, aki sorban áll a Starbucksban, hogy megvegye az utolsó csésze kávéját, majd beszáll a kocsijába, és egy új életbe hajt vele, maga mögött hagyva a családját, akik sose fogják megtudni, mi történt. Vagy az a nő, aki a Greyhound távolsági busz hátsó sorában ülve kinéz az ablakon, miközben a szél az arcába fújja a tincseit, és maga mögött hagy egy múltat, amit túl nehéz tovább cipelni. Lehet, hogy a közvetlen közelünkben van valaki, aki az utolsó pillanatait éli önmagaként, csak nem tudunk róla.

De kevesen gondolnak bele abba, hogy milyen nehéz valóban eltűnni. Mennyi apró részletre kell figyelni, hogy a legkisebb nyomot is eltüntessük magunk után. Mert mindig van valami. Egy elvarratlan szál, egy morzsányi igazság, egy apró hiba. Elég egy váratlan körülmény, hogy mindent leleplezzen. Egy telefonhívás az indulás előtt. Egy koccanás három sarokkal az autópálya felhajtója előtt. Egy törölt járat.

Egy utolsó pillanatban megváltozott útiterv.

A párás üvegablakon át észreveszem, hogy egy elegáns bérautó suhan a járda mellé, és rögtön tudom, hogy ő az, pedig még ki sem nyílt az ajtó. Miután kiszáll, nem köszön el attól, akivel a hátsó ülésen utazott. Sietős léptekkel átvág a járdán, és belép az önműködő ajtón. Olyan közel halad el mellettem, hogy a rózsaszín kasmírpulóvere lágyan, hívogatóan a karomhoz ér. Menet közben behúzza a nyakát, mintha várná a következő ütést, a következő támadást. Ez a nő tudja, hogy egy ötvenezer dolláros szőnyeg milyen könnyen le tudja horzsolni a bőrt az arcáról. Hagyom, hogy elhaladjon mellettem, és nagy levegőt veszek, aztán kifújom magamból a feszültséget. Itt van. Kezdhetem.

A táskám pántját átvetem a vállamon, és követem. Közvetlenül előtte állok be a sorba a biztonsági ellenőrzéshez, mert tudom, hogy a menekülő ember csak maga mögé szokott nézni, és sosem előre. Csendben maradok, és várok.

A nő még nem tudja, de nemsokára ő is egy lesz az elveszettek közül. Én pedig elenyészek, mint a füst a levegőben, és eltűnök.

CLAIRE
Február 21., hétfő
Egy nappal a katasztrófa előtt

– Danielle… – Belépek a nappalinkból nyíló kis irodába. – Kérem, mondja meg Mr. Cooknak, hogy elmegyek az edzőterembe.

Danielle felnéz a számítógépéből, és észreveszem, hogy a pillantása a nyakamon lévő véraláfutásra téved, amit egy vékony réteg sminkkel próbáltam leplezni. Ösztönös mozdulattal megigazítom a sálam, pedig tudom, hogy nem fogja szóvá tenni. Sosem tesz róla említést.

– Négykor megbeszélésünk lesz a Center Street-i iskolában, az Írástudatlanság Elleni Bizottságban – jegyzi meg. – Megint el fog késni.

Danielle figyeli a naptáramat, számontartja a botlásaimat, és már rájöttem, hogy azonnal jelentést tesz, ha nem érkezem meg időben egy megbeszélésre, vagy lemondok egy olyan találkozót, amit a férjem, Rory fontosnak tart. Ha indulok a szenátori címért, akkor nem követünk el hibákat, Claire.

– Köszönöm, Danielle. Én is ugyanolyan jól tudom kezelni a naptárt, mint maga. Kérem, töltse fel a jegyzeteimet a legutolsó megbeszélésről, és legyenek felhasználásra készen. Ott találkozunk. – Miközben kilépek a helyiségből, hallom, hogy Danielle felveszi a telefont. Megtorpanok, bár tudom, hogy ez feltűnő lehet, pedig most nem hívhatom fel magamra a figyelmet.

Az emberek mindig megkérdezik tőlem, hogy milyen érzés bekerülni a Cook családba, egy olyan politikusdinasztiába, amit csak a Kennedyk előznek meg.

Általában kitérek a válasz elől, és az alapítványunkról kezdek el beszélni, hogy a pletyka helyett a munkára tereljem a szót. Az analfabetizmus elleni harcra és a fejlődő országokban futó tiszta ivóvizet biztosító programjainkra, a belvárosi mentorhálózat kialakítására, a rákkutatásra.

Azt nem mondhatom el nekik, hogy állandóan küzdenem kell a magánéletemért. Még az otthonunkban is mindig emberek nyüzsögnek. Asszisztensek. Háztartási alkalmazottak, akik főznek és takarítanak. Harcolnom kell minden szabad percért és minden négyzetcentiméterért, amit a magaménak nevezhetek. Sehol sem tudok eltűnni Rory személyzetének árgus tekintete elől, akik mind hithű Cook-alkalmazottak, és még a tízévnyi házasságunk után is betolakodónak tartanak. Egy kívülállónak, akit szemmel kell tartani.

Megtanultam ügyelni arra, hogy ne legyen semmi, amit láthatnak.

Az edzőterem azon kevés helyek egyike, ahová Danielle nem követ, és nem hozza utánam a listákat meg a beosztásokat. Itt szoktam találkozni Petrával, az egyetlen barátommal, aki megmaradt a Rory előtti életemből, és akitől Rory nem tiltott el.

Azért, mert Rory nem tud Petra létezéséről.

Amikor az edzőterembe érek, Petra már ott van. Átöltözöm, és felmegyek az emeletre, ahol a futópadok sorakoznak. Petra a lépcsőfordulóban áll, és egy tiszta törölközőt vesz le a polcról. Egy pillanatra találkozik a tekintetünk, aztán Petra elfordul. Én is veszek magamnak egy törölközőt.

– Ideges vagy? – kérdezi suttogva.

– Halálra vagyok rémülve – válaszolom, és továbbmegyek.

Egy órát futok a gépen, a szemem az órára szegezve. Amikor pontosan fél háromkor belépek a szaunába egy törülközővel a derekamon, az izmaim sajognak a fáradtságtól. A levegőben sűrű gőz kavarog. Rámosolygok Petrára, aki egyedül üldögél a felső padon, és az arca ki van vörösödve a hőségtől.

– Emlékszel Mrs. Morrisra? – kérdezi, amikor melléülök.

Elmosolyodom, és örülök, hogy egy olyan időszakra gondolhatok, amikor minden egyszerűbb volt. Mrs. Morris a tanárunk volt tizenkettedikben, és Petra majdnem megbukott abban az évben.

– Egy hónapon át minden délután tanultál velem – folytatja Petra. – Az iskolában senki sem akart közel kerülni hozzánk Nicóval, az apánk miatt, de te kiálltál mellettünk, és gondoskodtál arról, hogy leérettségizzek.

Felé fordulok a padon.

– Most úgy beszélsz, mintha Nicóval páriák lettetek volna. Voltak barátaitok.

Petra megrázza a fejét.

– Az nem barátság, ha valaki csak azért kedves hozzánk, mert az apánk Al Capone orosz megfelelője.

Egy pennsylvaniai iskolába jártunk, ahol a vagyonos gyerekek körében egyfajta kihívásnak számított, hogy ki mennyire mer közel kerülni Petrához meg a bátyjához, de igazából sosem engedték be őket a köreikbe. Így végül hárman számkivetettként megalakítottuk a magunk kis csapatát. Petra és Nico gondoskodott arról, hogy senki se merjen gúnyolni az örökölt egyenruhámért, vagy azért, mert az anyám egy szakadt Hondával jött értem iskola után, ami hangosan zörgött, és fekete füstöt okádott. Odafigyeltek, hogy ne egyek egyedül a menzán, és elvittek olyan iskolai eseményekre, amelyeket különben kihagytam volna. Pajzsként védelmeztek, amikor a többi gyerek odaszólt nekem, hogy én csak egy ösztöndíjas vagyok, aki túl szegény, túl közönséges, és sosem leszek közéjük való. Petra és Nico a barátaim voltak egy olyan időszakban, amikor senki sem barátkozott velem.

Sorsszerűnek éreztem, amikor két évvel ezelőtt beléptem az edzőterembe, és megláttam Petrát, mint egy látomást a múltamból. De én már nem ugyanaz a személy voltam, akire Petra a középiskolából emlékezett. Túl sok minden megváltozott, túl sokat kellett volna mesélnem az életemről, és arról, hogy mit veszítettem el az elmúlt évek során. Ezért elfordítottam a tekintetem, pedig Petra merőn figyelt, szinte kényszerített arra, hogy ránézzek, és felismerjem őt. Az edzés végén bementem az öltözőbe, és reméltem, hogy elrejtőzhetek a szaunában, amíg Petra távozik. De amikor beléptem, ő ott volt, mintha egész idő alatt ez lett volna a tervünk.

– Claire Taylor – szólított meg.

A lánykori nevem hallatán önkéntelenül elmosolyodtam, és rám törtek az emlékek. Felidézte őket Petra hanglejtése és kiejtése, ami mindig elárulta, hogy otthon oroszul beszélnek. Egy pillanat alatt úgy éreztem magam, mint régen, és nem az a személy voltam, akivé az évek során alakultam Rory feleségeként. Lehullott rólam a csillogó, megismerhetetlen és a titkait a kemény felszín alá rejtő nő álarca.

Lassan kezdtük, de a felszínes csevegésünk hamar személyessé vált, miközben megbeszéltük, hogy mi minden történt, amióta utoljára találkoztunk. Petra nem ment férjhez, csak élte az életét a bátyja támogatásával, aki most a családi céget vezeti.

– És te? – Petra a bal kezem felé intett. – Férjnél vagy?

Ránéztem a gomolygó gőzön át, és meglepett, hogy nem tudja.

– Rory Cookhoz mentem feleségül.

– Ez lenyűgöző! – állapította meg Petra.

Elfordítottam a fejem, és vártam, hogy megkérdezze, amit az emberek mindig meg szoktak kérdezni – mi történt valójában Maggie Morettivel, akinek a neve már örökre összefonódott a férjem nevével. A lánnyal, aki azért lépett elő az ismeretlenség homályából, és lett belőle negatív szenzáció, mert egykor szerette Roryt.

De Petra csak hátradőlt a padon.

– Láttam egy interjúját Kate Lane-nel a CNN-en. Figyelemre méltó az a munka, amit az alapítványával csinál.

– Rory nagyon… szenvedélyes. – A válaszom tartalmazta az igazságot, amit csak az érthet meg, aki mélyebbre akar ásni.

– Hogy van az anyád meg a húgod? Violet már biztosan elvégezte a főiskolát.

Rettegtem ettől a kérdéstől. A veszteség még ennyi év után is fájt.

– Tizennégy évvel ezelőtt meghaltak egy autóbalesetben. Violet akkor tizenegy éves volt. – Rövidre fogtam a mondanivalómat. Egy esős péntek este. Egy részeg sofőr, aki nem állt meg a stoptáblánál. Egy ütközés, amelyben mindketten azonnal életüket vesztették.

– Jaj, Claire… – Petra nem kezdett frázisokat puffogtatni, és nem kényszerített arra, hogy újra átéljem az eseményeket. Csak ült mellettem, és hagyta, hogy a csend körülvegye a gyászomat. Tudta, hogy semmit sem mondhat, ami enyhítené a fájdalmamat.

Szokásunkká vált, hogy edzés végén mindennap találkozunk a szaunában. Petra megértette, hogy a családja miatt nem láthatnak minket nyilvánosan beszélgetni. Már akkor elővigyázatosak voltunk, mielőtt tudtuk, hogy mit fogok tenni. Ritkán kommunikáltunk telefonon, és sosem írtunk egymásnak e-mailt. De a szaunában felújítottuk a barátságunkat, és újjáélesztettük a bizalmat, ami egykor összekötött minket. Felidéztük azt az erős szövetséget, ami mindkettőnknek segített átvészelni a középiskola éveit.

Petra hamar észrevette, amit titkolni szerettem volna.

– Ugye tudod, hogy el kell hagynod?! – jelentette ki több hónappal az első találkozásunk után. A bal karomon lévő véraláfutást nézte, annak a veszekedésnek a nyomait, ami két nappal korábban robbant ki köztünk Roryval. Pedig mindig próbáltam elrejteni az árulkodó jeleket: hol feljebb húztam a törölközőt a mellkasomon, hol a nyakamba akasztottam, hol átvetettem a vállamon. Petra egy ideig némán figyelte Rory haragjának a bizonyítékait a testemen. – Ez nem az első, amit látok.

Eltakartam a véraláfutást a törölközővel, mert nem akartam, hogy szánakozzon rajtam.

– Egyszer megpróbáltam. Körülbelül öt évvel ezelőtt.

Akkor azt hittem, hogy ki tudok lépni a házasságomból. Felkészültem a harcra, tudván, hogy csúnya és drága lesz, de úgy gondoltam, hogy a bántalmazást fogom felhasználni ellene. Add meg, amit akarok, és nem árulom el senkinek, milyen ember vagy.

De végül nem így történt. Kiderült, hogy a nő, akit beavattam a tervembe, és aki segíteni próbált nekem, Rory egyik egyetemi diáktársának volt a felesége. És amikor Rory felbukkant, a férje ajtót nyitott neki, beengedte, és kedélyesen társalogni kezdtek. Rory elmagyarázta nekik, hogy depressziós vagyok, pszichiátriai kezelés alatt állok, és talán ideje lenne befektetnie valahová.

– Képes lett volna diliházba dugni téged?

– Egyértelműen a tudtomra adta, hogy nagyon pórul járhatok.

Nem meséltem el Petrának a többit. Például azt, hogy amikor hazaértünk, Rory nagy erővel a márvány konyhapulthoz lökött, és az ütközéstől megrepedt két bordám. Megdöbbent, mennyire önző vagy! Képes lennél tönkretenni mindazt, amit rengeteg munkával felépítettem, az anyám örökségét, csak azért, mert néha vitatkozunk? Minden házasságban vannak viták, Claire. Rory a modern konyhai berendezésekre és a drága munkalapokra mutatott. Nézz körül! Akarhatsz ennél többet? Senki sem fog sajnálni téged. Senki sem fog hinni neked.

Igaza volt. Az emberek annak akarták látni Roryt, akinek hitték. A szemükben ő volt a haladó szellemű és rendkívül népszerű Marjorie Cook szenátor karizmatikus fia. Senkinek sem mondhatom el, mit tesz velem, mert akármit mondanék, akármilyen hangosan kiáltanám, a szavaimat elfojtaná az a nagy szeretet, amit a nyilvánosság Marjorie Cook egyetlen gyermeke iránt érez.

– Az emberek sosem fogják azt látni, amit én látok – közöltem végül Petrával.

– Tényleg ezt hiszed?

– Szerinted ha Carolyn Bessette előállt volna azzal a váddal, hogy az ifjabb John F. Kennedy veri őt, az ország melléállt volna?

Petra nagyra nyitotta a szemét.

– Ezt komolyan kérdezed? Most, a MeToo korszakában? Szerintem az emberek örömmel hinnének neki, és a Fox TV-ben meg a CNN-ben is ezzel foglalkoznának.

Szomorúan felnevettem.

– Egy tökéletes világban felelősségre vonhatnám Roryt. De nincs bennem elég erő egy ilyen nagy harchoz, ami évekig tartana, beszivárogna az életem minden szegletébe, és még azt a jót is bemocskolná, ami utána következne. Én inkább elkerülném ezt. Csak szeretnék valahogy csendben elszabadulni Rorytól.

Ha Rory ellen beszélnék, az olyan lenne, mintha beugranék egy szakadékba, bízva mások nagylelkűségében és kedvességében, és azt remélném, hogy el fognak kapni. De túl sokáig éltem olyan emberek között, akik gondolkodás nélkül hagynának lezuhanni, ha ez azt jelenti, hogy Rory közelébe kerülhetnek. Ebben a világban a pénz és a hatalom egyenlő a sebezhetetlenséggel.

Nagy levegőt vettem, és éreztem, hogy a forró gőz átjárja a testem minden porcikáját.

– Ha elhagynám őt, úgy kéne csinálnom, hogy soha többé ne találjon meg. Nézd csak meg, mi történt Maggie Morettivel.

A gőzben csak homályosan láttam Petra arcát, de még így is észrevettem, hogy megkeményedik a pillantása.

– Szerinted volt valami köze hozzá?

– Én már nem tudom, mit higgyek – válaszoltam.

A következő egy évben Petrával összeállítottunk egy tervet, és olyan aprólékosan kidolgoztuk az eltűnésem minden egyes lépését, mint egy balettelőadást. Az eseményeknek tökéletes időzítéssel kell követniük egymást, hogy ne csúszhasson be semmi hiba. Most itt ülök, és már csak órák választanak el attól, hogy végrehajtsam a tervet. A gőz olyan sűrűn kavarog körülöttünk, hogy a padon mellettem ülő Petrát csak egy halvány árnyéknak látom.

– Mindent feladtál reggel? – kérdezem tőle.

– A FedExszel, neked címezve, „személyes” címkével ellátva. Holnap reggel odaér a szállodába.

Nem kockáztathattam, hogy az összegyűjtött holmit a házunkban rejtsem el, ahol valamelyik alkalmazott, vagy ami még rosszabb, Danielle, megtalálhatja. Ezért Petra őrzött mindent: negyvenezer dollárt Rory pénzéből és a vadonatúj személyazonosságom dokumentumait, amelyeket Nicónak köszönhettem.

– A kormány új technológiát vezetett be, ezért most nehezebb ezeket elkészíteni – magyarázta Nico aznap délután, amikor meglátogattam. Az étkezőasztalnál ültünk, a hatalmas Long Island-i otthonában. Jóképű férfi lett belőle. Azt is megtudtam, hogy megnősült, és három gyereke van. Meg testőrei. Kettő a felhajtó kapujában állt, kettő pedig a bejárati ajtónál. Arra gondoltam, hogy Rory és Nico nem sokban különböznek egymástól. Mindketten egy dinasztia örökösei, akiknek az a feladat jutott, hogy átvezessék a családot a huszonegyedik századba, ahol új szabályok és új törvények uralkodnak. Elvárták tőlük, hogy többet érjenek el, mint az előző generáció – vagy legalább ne veszítsenek el mindent.

Nico egy vastag borítékot csúsztatott elém. Kinyitottam, és kivettem belőle egy vadonatúj michigani vezetői engedélyt, és egy útlevelet, amelyen az én fényképem volt, de Amanda Burns nevére szólt. Megnéztem a többit is: társadalombiztosítási kártya, születési anyakönyvi kivonat, hitelkártya.

– Ezekkel mindent csinálhatsz – közölte Nico, és a kezébe vette a jogosítványt. A fény felé tartotta, hogy lássam a hologramot a felszínén. – Szavazhatsz, adózhatsz, sőt adót is visszaigényelhetsz. Nagyon menő cucc, és az én emberem a legjobb. Rajta kívül csak egyvalaki tudja ilyen jól összehozni a teljes csomagot, de ő Miamiban lakik. – Nico átnyújtotta hitelkártyát. Egy Citibank-kártya volt, amelyen az új nevem állt. – Petra a múlt héten nyitotta ezt a számlát, és a kivonatokat az ő címére fogják küldeni. Ha letelepedtél, akkor ezt megváltoztathatod. Vagy eldobhatod a kártyát, és nyithatsz egy új számlát. De legyél óvatos, nehogy valaki ellopja a személyazonosságodat!

Nico jót nevetett a saját viccén, és egy pillanatra megláttam benne azt a fiút, aki az ebédlőben mellettünk ült Petrával, és a szendvicsét majszolva írta a matekháziját, mert már akkor tudta, hogy később mit várnak el tőle.

– Köszönöm, Nico.

Átadtam neki a borítékot, amelyben tízezer dollár volt, annak a pénznek egy kis része, amit sikerült megkaparintanom és elrejtenem az elmúlt fél évben. Száz dollárt itt, kétszáz dollárt ott, mert valahányszor alkalmam nyílt rá, kihasználtam a hitelkártyák készpénz-visszafizetési akcióit. A pénzt Petra edzőtermi szekrényébe csúsztattam mindennap, hogy ő vigyázzon rá, amíg készen nem állok.

Nico elkomolyodott.

– Tisztában kell lenned azzal, hogy ha valami balul sül el, nem tudok segíteni neked. Petra sem. A férjednek olyan összeköttetései vannak, amelyekkel veszélybe sodorhatna engem, a megélhetésemet és Petra megélhetését.

– Értem – bólogattam. – Már így is nagyon sokat tettél, és nagyon hálás vagyok.

– Ezt komolyan mondom. Elég egyetlen elvarratlan szál, ami összeköti az új életedet a régivel, és az egész szétesik. – Nico mélyen a szemembe nézett. – Soha nem mehetsz vissza. Egyszer sem. Semmiképpen.

– Rory a tízkor induló gépre foglalt nekem helyet – közlöm most Petrával. – Nem felejtetted el betenni a levelemet? Nem lenne jó, ha tíz perccel az indulás előtt újra meg kéne írnom a szálloda levélpapírján.

Petra bólint.

– Ott van a többivel együtt. Megcímezve, felbélyegezve, készen arra, hogy feladják Detroitból. Mit írtál neki?

Eszembe jut, mennyi órát töltöttem el a fogalmazással, és hány piszkozatot téptem össze. Olyan levelet akartam írni, ami a lehetőségét is kizárja annak, hogy Rory megpróbáljon utánam jönni.

– Közöltem vele, hogy elmegyek, és sosem fog megtalálni. Megkértem, hogy a nyilvánosság előtt jelentse be a különválásunkat, ami békésen zajlott, és azt is tegye hozzá, hogy én nem fogok közleményt kiadni vagy médiaszereplést vállalni ezzel kapcsolatban.

– Egy héttel azelőtt, hogy bejelenti a szenátori címért való indulását.

– Meg kellett volna várnom az eredményt? – kérdezem egy kárörvendő mosoly kíséretében.

Amikor sikerült összegyűjtenem annyi pénzt, amivel új életet kezdhetek, keresni kezdtem a távozás megfelelő időpontját. Megnéztem a Google-naptárunkban a közelgő eseményeket. Egy olyat kerestem, amelyen egyedül fogok részt venni, és valamelyik kanadai vagy a mexikói határ közelében lévő városban rendezik. Végül a detroiti utat választottam. Egy iskolát kellett meglátogatnom, amit a Cook Családi Alapítvány hozott létre, és a társadalmi igazságosság szellemében segítette a tehetségeket. A terv szerint délután körbevezetnek az iskolában, este pedig az adományozókkal vacsorázok.

Hátradőlök a padon, és felnézek a mennyezetre, amit homályba borít a kavargó gőz. Még egyszer átgondolom a terv többi részét.

– Dél körül száll le a gép. Az iskolai program kettőkor kezdődik, ezért először a szállodába megyünk. Ott magamhoz veszem a csomagot, és egy biztonságos helyre teszem.

– Felhívtam az autókölcsönzőt. Egy Ms. Amanda Burns nevű hölgyet várnak, aki ma éjfél körül jön a kocsiért, egy pickupért. Fogsz tudni taxit szerezni?

– A szálláshelyemtől nem messze van egy Hilton. Majd onnan hívok egyet.

– Félek, hogy valaki meglát, amikor az éjszaka közepén egy bőrönddel távozol. Követni kezd. Vagy felhívja Roryt.

– Nem viszek magammal bőröndöt. Vettem egy hátizsákot, ami elég nagy, hogy beleférjen néhány váltás ruha meg a pénz. Minden mást a szálláshelyen hagyok, beleértve a táskámat és a pénztárcámat is.

Petra bólint.

– Ha szükséged van rá, a hitelkártyáddal lefoglaltam egy szobát Torontóban, a W Hotelben. Várnak téged.

Lehunyom a szemem, mert elbágyasztott a forróság. Vagy talán a stressz visel meg. Mert minden részletnek pontosan a helyén kell lennie. Egyetlen apró hiba sem csúszhat be.

Érzem, ahogy telnek a percek, és mindegyik ahhoz a pillanathoz vezet, amikor megteszem az első, visszafordíthatatlan lépést. A lelkem egy része szeretne megfeledkezni az egészről. Elmenni Detroitba, meglátogatni az iskolát, aztán hazajönni. És újabb napokat tölteni a szaunában, Petrával beszélgetve. De ez az egyetlen esélyem, hogy végre megszabadulhassak. A lehetőségeim még jobban be fognak szűkülni, ha Rory bejelenti az indulását a szenátori választáson.

– Ideje indulni. – Petra halk hangjára kinyitom a szemem.

– Nem is tudom, hogyan köszönjem meg neked.

– Évekkel ezelőtt te voltál az egyetlen barátom. Nem kell megköszönnöd semmit. Most én mondok köszönetet – jelenti ki Petra. – Most rajtad a sor, hogy boldog legyél.

Petra megigazítja a törülközőt a derekán, és a gőzön keresztül is látom, hogy elmosolyodik. El sem tudom hinni, hogy utoljára ülünk és beszélgetünk itt. Olyan volt ez a helyiség, mint egy sötét, csendes menedékhely, ahol csak a mi suttogásunk hallatszott, ahogy a menekülésemet tervezgettük. Holnap ki fog itt ülni vele? És azután?

Hirtelen rám tör a felismerés, hogy a távozásom végleges, és valóban mindennek a végét jelenti. Vajon megéri? Jobb lesz utána? Claire Cook nemsokára megszűnik létezni. A csillogó álarca megreped, és darabokra hullik. És fogalmam sincs, hogy mit fogok találni alatta.

Harminchárom óra van hátra az eltűnésemig.

CLAIRE
Február 21., hétfő
Egy nappal a katasztrófa előtt

Tizenöt perces késéssel érek a Center Street-i iskola elé, ahol Danielle már vár rám.

– Egy szót se! – figyelmeztetem, bár tudom, hogy már legalább három üzenetet küldött Rorynak.

Belépünk a nagy társalgóba, ahol az olvasmányokat szokták megbeszélni, illetve a kreatív írás foglalkozásokat tartják. A napnak ebben az időszakában tele van a helyiség diákokkal és a mentoraikkal. Elképzelem, milyen más lenne a fogadtatás, ha Rory érkezne meg. Az emberek izgatottan összesúgnának, majd igyekeznének a közelébe jutni, és lelkesen kísérnék, miközben elindul az iroda felé. De rám ügyet sem vetnek. Rory nélkül én csak egy arc vagyok, egy ember a sok közül, aki jön és megy. Teljesen jelentéktelen. És ez nemsokára a javamat fogja szolgálni.

Átvágok a helyiségen, felmegyek az emeletre, ahol az irodák vannak, majd belépek a kis konferenciaterembe. Már mindenki ott van.

– Nagyon örülök, hogy látom, Mrs. Cook! – üdvözöl az igazgatónő barátságos mosollyal.

– Én is örülök, Anita. Kezdhetjük?

Elfoglalom a helyemet. Danielle a hátam mögött lévő székre ül. Először a nyolc hónap múlva esedékes adománygyűjtő ünnepségről beszélünk. Nehezen tudom rávenni magam, hogy lelkesedést mutassak egy olyan esemény iránt, ami jóval az eltűnésem után lesz megtartva. Megpróbálom elképzelni, milyen lesz a következő találkozó. Mindenki csodálkozik majd, hogy elhagytam Roryt, pedig nem látszott rajtam, hogy bármi bajom lenne. Végigmosolyogtam ezt a találkozót, aztán eltűntem. Hová ment? Az ember nem sétál csak úgy ki az életéből, és tűnik el. Miért nem találják sehol? Vajon melyikük fogja először felhozni Maggie Morettit? Ki teszi fel halkan a kérdést, ami mindannyiuk fejében megfordul, ha csak egy pillanatra is: Vajon tényleg elhagyta a férjét, vagy történt vele valami?

Rory a harmadik randevúnkon mesélt nekem Maggie Morettiről.

– Mindig mindenki azt kérdezi tőlem, hogy mi történt – kezdett bele a történetbe, miközben hátradőlt a székén, és keresztbe tette a lábát. – Az egész egy tragédia volt, az elejétől a végéig, és szerintem még mindig nem tettem túl magam rajta teljesen. – Rory felvette a poharát, meglötyögtette benne a bort, majd ivott egy kortyot. – Állandóan veszekedtünk, és Maggie azt akarta, hogy menjünk el valahová egy nyugodt hétvégére, ahol újra közel kerülhetünk egymáshoz, komolyan elbeszélgethetünk, és nem zavar minket a város nyüzsgése. De ott sem volt jobb. Ugyanúgy marakodtunk, csak egy másik helyen.

Rory hangja halkabb lett, és az étterem zajai is elcsitultak. Miközben beszélt, fájdalmas és valóságos érzelmeket láttam rajta. Akkor fel sem merült bennem, hogy talán hazudik. – Végül elegem lett, és otthagytam. Beugrottam a kocsiba, és visszamentem Manhattanbe. Néhány órával később a vidéki szomszédaink hívták a segélyvonalat, és jelentették, hogy a ház lángokban áll. Maggie-t a lépcső alján összekuporodva találták meg. Én csak akkor értesültem a történtekről, amikor másnap reggel megjelent nálam a rendőrség. Akkor ezt még nem hozták le az újságok, de a halottkém füstöt talált a tüdejében, ami azt jelenti, hogy élt a tűz kitörésekor. Sosem fogom megbocsátani magamnak, hogy otthagytam. Megmenthettem volna őt.

– Miért gondolták, hogy neked is közöd lehet hozzá?

Rory megvonta a vállát.

– Mert úgy jobb lett volna a sztori. Megértem, és nem haragszom a médiára, bár az apám sosem bocsátott meg a New York Timesnak. Most az egyszer örültünk, hogy az anyám nem él, és nem láthatja ezt. Így nem kellett aggódnia, hogy az ügy milyen hatással van a választási sikereire. – Rory hangjában keserűséget éreztem, és ez meglepett, de aztán gyorsan el is tűnt. – A legjobban azt sajnálom, amit Maggie emlékével tettem. Miattam az egész világ egy tragédia kapcsán ismerte meg a nevét, és a halála körülményeivel foglalkozott, nem azzal, hogy milyen ember volt, amíg élt. – Rory szomorú arccal kinézett az ablakon, mintha elmerülne a múltban. Odakint szitált az eső, és a fények visszatükröződtek a járdán. Aztán Rory hirtelen visszatért a jelenbe, és felhajtotta a borát. – Nem hibáztatom a rendőröket, amiért a munkájukat végezték. Megértem, hogy azt tették, amit szerintük tenniük kellett. Szerencsém volt, hogy az igazság győzedelmeskedett, mert ez nem mindig van így. De nagyon megrázott az eset.

A pincér az asztalunkhoz lépett. Valószínűleg arra várt, hogy egy kis szünet álljon be a beszélgetésünkben, és Rory elé csúsztathassa a számlát rejtő fekete mappát. Rory azzal a barátságos, lefegyverző mosollyal nézett rá, amitől megfájdult a szívem, és azt kívántam, bárcsak irántam is úgy érezne, mint egykor Maggie Moretti iránt.

– Mrs. Cook, hajlandó lenne idén is levezetni a csendes aukciót? – kérdezi Anita Reynolds, és rám néz a hosszú asztal másik végéből.

– Természetesen – válaszolom. – Találkozzunk pénteken, és írjuk össze, kiket lehet megkeresni az adományok ügyében. El kell ugranom Detroitba, de addigra már visszajövök. Kettő óra jó lenne?

Anita bólint, én pedig beírom az időpontot a közös Google-naptárunkba. Tudom, hogy a dátum azonnal megjelenik a mögöttem ülő Danielle iPadjén, és Rory otthoni számítógépén is. Ezek azok a részletek, amelyekre ügyelnem kell: időpontok megbeszélése, virágok rendelése és tervek készítése egy olyan jövőre, amit már nem fogok megélni. Ezek leplezik majd a nyomaimat, és elhitetik mindenkivel, hogy szerető feleség vagyok, aki lelkesen dolgozik a sok fontos ügyért, amelyért a Cook Családi Alapítvány harcol.

Harmincegy óra.

Amikor hazaérek, felmegyek az emeletre átöltözni. Észreveszem, hogy Danielle átpakolta a bőröndömet, amíg az edzőteremben voltam. Eltűntek a divatos ruhák, amelyeket szeretek, és átvették a helyüket a konzervatívabb kosztümök és magas sarkú cipők, amelyekben Rory szeret látni engem.

Bezárom a hálószoba ajtaját, és belépek a gardróbba. Egy csizma szárából kiveszem a nejlon hátizsákot, amit a múlt héten készpénzért vettem egy sportboltban. Lelapítom, és becsúsztatom a bőröndöm cipzáros alsó bélésébe. Egyenként előveszem a rejtekhelyükről a ruhákat, amelyeket magammal akarok vinni: egy meleg pufidzsekit, néhány hosszú ujjú pólót és egy NYC feliratú baseballsapkát. Ezt nemrég vettem, hogy elrejtsem az arcomat a szálloda biztonsági kamerái elől. Leveszem a polcról a kedvenc farmeromat, és mindent elhelyezek a ruhák alatt, amelyeket Danielle pakolt be nekem a detroiti eseményre. Ennyi ruhanemű elég lesz néhány napig, és nem fog feltűnni a hiányuk a szekrényemben. A bőröndöt becipzározom és az ajtó mellé teszem, aztán leülök az ágyra, és élvezem a bezárt szoba magányát.

Még mindig nehezen tudom felfogni, hogyan jutottam idáig. Ilyen messzire az otthonomtól, és attól a személytől, akivé egykor akartam válni. Summa cum laude minősítésű diplomát szereztem a Vassaron, művészettörténet szakon. Utána a Christie’snél kaptam egy remek állást.

Ó, azok a nehéz és magányos évek! Az anyám és Violet halála után nem tudtam magamhoz térni, és kábán küszködtem, hogy valahogy a felszínen maradjak. Amikor beleszerettem Roryba, úgy éreztem, hogy végre felébredtem. Rory megértette a veszteségemet, mert ő is cipelte a saját gyászának a súlyát. Megértette, hogy néha felbukkannak az emlékek, szorongatni kezdik a torkomat, és alig kapok levegőt. Ilyenkor nem segítenek a szavak. Az ember csak annyit tehet, hogy megvárja, amíg a fájdalom visszahúzódik, mint a tenger apály idején, és akkor újra képes élni és mozogni.

Az ajtó előtt halk beszélgetést hallok, de nem tudom kivenni a szavakat. Kihúzom magam, és várok. Lehet, hogy be akarnak jönni, és akkor megint meghallgathatok egy litániát a zárt ajtókról. Nem tudják a munkájukat végezni, Claire, ha állandóan bezárkózol a szobákba. A földszinten becsukódik a bejárati ajtó, és meghallom Rory hangját. Lesimítom a hajamat, és tízig számolok. Megpróbálom letörölni az arcomról az idegességet és a félelmet. Már csak egy éjszaka van hátra, és tökéletesen kell játszanom a szerepemet.

– Claire! – hangzik fel Rory hangja a folyosón. – Itthon vagy?

Nagy levegőt veszek, és kinyitom az hálószoba ajtaját.

– Igen! – kiáltok vissza neki.

Huszonnyolc óra.

– Hogy megy Joshuának ez a szemeszter? – kérdezi Rory a szakácsnőnket, Normát, aki bort tölt nekünk a vacsoraasztalnál.

Norma elmosolyodik, és az üveget leteszi az asztalra, Rory mellé.

– Nagyon jól, bár ritkábban hallok felőle, mint szeretném.

Rory felnevet, iszik egy kortyot, és elismerően bólint.

– Attól tartok, ez így van rendjén. Mondja meg neki, hogy remélem, a következő szemesztert is dékáni ösztöndíjasként tudja majd végezni.

– Megmondom, uram. Köszönöm. Nagyon hálásak vagyunk.

Rory szerényen legyint.

– Örülök, hogy segíthetek!

Sok évvel ezelőtt Rory úgy döntött, hogy minden háztartási alkalmazott gyerekének vagy unokájának állja a főiskolai tandíját. Ezzel elérte, hogy mindnyájan a végletekig lojálisak hozzá. Többek között hajlandóak másfelé nézni, amikor a vitáink hangosak lesznek, vagy hallanak engem sírni a fürdőszobában.

– Claire, kóstold meg ezt a bort! Hihetetlenül finom.

Tudom, hogy nem lenne jó ötlet ellenkezni.

Egyszer, a házasságunk elején azt mondtam egy borra, hogy számomra csak erjesztettszőlő-íze van.

Rory arca közömbös maradt, mintha a szavaimat meg sem hallotta volna, de felemelte a poharamat az asztalról, és leejtette a padlóra. A pohár eltört, a bor szétfolyt a parkettán, és a tócsa terjedni kezdett az asztal alatt lévő drága szőnyeg felé. A csörömpölés hallatán Norma azonnal kirohant a konyhából.

– Claire olyan ügyetlen – magyarázta Rory, és megszorította a kezem. – Többek között ezért szeretem.

Norma az asztal mellett guggolt, de ekkor rám nézett, és értetlen arcot vágott. Furcsállta, hogyan került a padlóra a poharam, ami egy méterre volt az asztal szélétől. Nem tudtam semmit sem mondani, mert Rory nyugodtan folytatta az evést.

Norma a konyhába vitte a rongyokat, amelyekkel felitatta a bort, majd visszajött egy másik pohárral, és megtöltötte nekem. Miután távozott, Rory letette a villáját, és rám nézett.

– Ez egy négyszáz dolláros bor. Próbáld meg jobban értékelni.

Most Rory rám mered, és vár. Iszom egy apró kortyot, és megpróbálom érezni a tölgyfa- és a vaníliaaromákat, amelyekről Rory szokott beszélni, de hiába.

– Finom – jegyzem meg, és leteszem a poharat.

A holnapi nap után csak sört fogok inni.

Miután végeztünk az evéssel, átmegyünk Rory irodájába, hogy átvegyünk néhány pontot a beszédben, amit a holnapi vacsorán fogok mondani. Egymással szemben ülünk az asztalánál. A laptopomat az ölemben tartom, és a képernyőmön ott van a közös Google Docs-dokumentum. A Google Docs Rory kedvenc kommunikációs platformja. Mindenre ezt használja, mert így bármikor hozzáfér mindenhez, amin éppen dolgozunk. Van, hogy munka közben hirtelen felugrik az ikonja a képernyőn, és tudom, hogy ott van, és figyel engem.

Így kommunikál Bruce-szal is, aki már ezer éve az asszisztense. Nem rögzítenek semmit, és egy közös dokumentumban közlik egymással, amit nem akarnak e-mailben, szöveges üzenetben vagy telefonon megbeszélni. Az évek során csak apró töredékeket láttam vagy hallottam. Hagytam erről neked egy feljegyzést a Docban. Vagy: Nézd meg a Docot, feltettem oda valamit, ami érdekelni fog. A Docban fogják megbeszélni az eltűnésemet is. Ott találgatják majd, hogy hová mehettem, és talán ott tervezik meg a felkutatásomat is. Olyan ez, mint egy privát szoba, ahová csak Rorynak és Bruce-nak van bejárása, és ahol szabadon beszélhetnek olyan dolgokról, amikről más nem tudhat.

Újra a munkára koncentrálok, és felteszek néhány kérdést a csoporttal kapcsolatban, amelyhez beszélni fogok, minden energiámat az esemény sikerére összpontosítva. Bruce a saját zugában ücsörög, a laptopján gépel, és a megjegyzéseinket hozzáírja a beszédhez. A saját képernyőmön látom, ahogy a nevével jelzett kurzor mozog a képernyőn, és a nyomában, mintegy varázsütésre, megjelenik a szöveg. Miközben Bruce szorgalmasan jegyzetel, arra gondolok, vajon mennyit tud arról, amit Rory művel velem. Bruce Rory minden titkának az őrzője. Nehéz elképzelni, hogy erről nincs tudomása.

Amikor végzünk, Rory rám néz.

– Kérdezni fognak a jövő heti sajtótájékoztatóról. Ne válaszolj egyetlen kérdésre sem. Csak mosolyogj, és tereld vissza a beszélgetést az alapítványra.

Elviselhetetlen a feszültség, ami megelőzi Rory szenátorjelöltségét. Naponta jelennek meg a találgatások, és a média állandóan azzal foglalkozik, hogy vajon Rory ott fogja-e folytatni, ahol az anyja abbahagyta.

Marjorie Cook híres volt a kétpárti tárgyalási képességeiről, és a legnyakasabb, legkonzervatívabb szenátorokat is ügyesen terelte a moderáltabb politika irányába. Többen is felvetették, hogy indulhatna az elnöki posztért, jóval Hillary, sőt még Geraldine Ferraro előtt. De Marjorie meghalt vastagbélrákban, amikor Rory elsőéves főiskolás volt. A halála egy bizonytalansággal és haraggal teli űrt hagyott Rory lelkében, és a harag gyakran kibuggyant belőle, valahányszor valaki vette a bátorságot, hogy az anyját emlegesse, amikor a politikai karrierjéről beszélgettek.

– Még nem árultatok el semmilyen részletet a sajtótájékoztatóról, úgyhogy nem mondhatok semmit – válaszolom nekik, és a szemem sarkából figyelem Bruce mozdulatait, ahogy rendbe teszi az íróasztalát a nap végén. A tollakat a felső fiókba teszi, a laptopot a tokjába, majd a táskájába, hogy hazavigye.

Bruce távozása után Rory hátradől, és keresztbe teszi a lábát.

– Milyen volt a napod?

– Jó.

A bal lábam remegni kezd, és elárulja az idegességemet. Rory pillantása odatéved, és felvonja a szemöldökét. Gyorsan leszorítom a talpamat, hogy mozdulatlan legyek.

– A Center Street-i iskolában voltál, ugye?

Rory összeérinti az ujjbegyeit. A nyakkendőjét már beszélgetés közben meglazította. Nézem őt, de úgy érzem, mintha messziről látnám a férfit, akit egykor szerettem. Az apró ráncok a szeme körül a közösen átélt örömökről és boldogságról árulkodnak. De a harag is tovább mélyíti ezeket a ráncokat. A sötét indulatok és az erőszak, ami kitörölt minden jót, amit valaha láttam benne.

– Igen. Nyolc hónap múlva lesz a szokásos adománygyűjtő ünnepségük. Danielle majd leírja a jegyzeteket, és holnap elküldi neked. Megint elvállaltam a csendes aukció vezetését.

– Más valami? – kérdezi Rory. A hangja semleges, de a testtartása felkelti a figyelmemet. Az évek során az ösztöneim megtanulták értelmezni Rory hangjának és arckifejezésének az üzeneteit, és most azt jelzik, hogy legyek óvatos.

– Nem. Nem jut eszembe semmi, ami fontos lenne.

– Értem. – Rory nagy levegőt vesz, mintha vissza akarná fogni magát. – Becsuknád az ajtót, kérlek?

Felállok, és majdnem megbicsaklik a lábam, miközben lassan az ajtóhoz megyek. Megrémít a gondolat, hogy kitalálta, mire készülök. Nem sietek, kimérten járok, és megpróbálok uralkodni a kétségbeesésemen. Mire visszaérek a helyemre, már sikerül lepleznem a félelmet, és semleges kíváncsiságot erőltetek az arcomra. Rory nem szólal meg rögtön.

– Minden rendben? – kérdezem.

Rory pillantása hideg, mint a jég.

– Szerintem te nagyon ostobának nézel engem.

Képtelen vagyok megszólalni, de még pislogni sem tudok. Veszítettem, mielőtt elkezdtem volna. Az agyamban egymást kergetik a gondolatok. Próbálok valami kapaszkodót keresni. Ki kell magyaráznom magam, akármire is jött rá: a ruhákra, a megszerzett készpénzre, a találkozóimra Petrával. A legszívesebben feltépném az ajtót, elfutnék, és mindent feladnék, amit megszereztem. A sötét ablak felé nézek, és a szoba tükörképét látom benne.

– Miről beszélsz? – nyögöm ki végül.

– Hallottam, hogy ma megint késtél. Megkérdezhetem, miért?

Lassan kiengedem a levegőt, és a testem egy kicsit ellazul.

– Az edzőteremben voltam.

– Az edzőterem alig nyolcszáz méterre van a Center Street-i irodától. – Rory leveszi a szemüvegét, és hátradől a széken. Az arccal kikerül a lámpa fényköréből, és eltűnik a sötétségben. – Mit nem mondasz el nekem?

Igyekszem kedves maradni, bár nehezemre esik. De tudom, hogy el kell altatnom a félelmét, mielőtt eluralkodik rajta.

– Semmit! – jelentem ki határozottan. – Elhatároztam, hogy ott maradok egy spinningórán, ami fél háromkor kezdődött.

– Kivel?

– Ezt hogy érted? Ki tartotta az órát?

– Ne légy ostoba! – csattan fel Rory. – Mostanában vagy az edzőterembe mész, vagy onnan jössz vissza. Már naponta jársz oda. Az edződ az? Elég szánalmas közhely lenne.

– Nincs edzőm! – tiltakozom, és hirtelen kiszárad a szám. – Súlyokat emelek, a szalagon futok, és spinningórákra járok. Tegnap izomlázam volt az edzés után, ezért bementem a szaunába, és megfeledkeztem az időről. Ez minden. – Igyekszem közömbös arcot vágni, de a kezem elárul, mert úgy kapaszkodom a szék karfájába, mintha egy ütésre számítanék. Rory pillantása a kezemre siklik, mire igyekszem ellazulni. Rory feláll, megkerüli az íróasztalát, és leül a mellettem lévő székre.

– Nagyon sok kemény munka vár ránk, Claire. – Rory belekortyol a whiskyjébe. – Jövő héttől kezdve minden szem ránk szegeződik majd. A botránynak az árnyéka sem közelíthet hozzánk. Össze kell szednem magam, hogy meggyőző legyen a hangom, még egyszer utoljára.

– Nincs miért aggódnod.

Rory hozzám hajol, és egy lágy csókot lehel az ajkamra.

– Ezt örömmel hallom – suttogja.

Amikor tizenegy órakor Rory végre befekszik az ágyba, úgy teszek, mintha aludnék. Mozdulatlanul hallgatózom, és megvárom, amíg mélyen és egyenletesen lélegzik. Egy órakor óvatosan kiszállok az ágyból, mert valamit még meg akarok szerezni, mielőtt elmegyek. Rory mobilja az éjjeliszekrényen van a töltőn. Magamhoz veszem, mielőtt kisurranok a sötét folyosóra. Nem kockáztathatom, hogy rezegni kezdjen egy hívás miatt, és felébressze.

A házunkban minden a generációkon át halmozódó vagyonról árulkodik. Mezítláb lépkedek a sötét tölgyfa parkettán és a puha, vastag szőnyegeken. Nem ez az első alkalom, hogy éjszaka járkálok a házban. Csak ilyenkor érzem sajátomnak az otthonunkat.

Senki sem figyel, miközben végigmegyek a szobákon. Az utolsó éjszakai barangolásom során furcsa szomorúság tör rám. Nem a házat sajnálom, ami számomra csak egy luxusbörtön, hanem magamat.

Ez egy bonyolult érzés. Nemcsak a nevem és személyazonosságom elvesztését gyászolom, hanem azt az életet is, amiben reménykedtem, amit élni szerettem volna. Egy halott álom megérdemli, hogy megsirassák, és még egyszer utoljára megérintsék.

Csendben átvágok az Ötödik sugárútra néző nappalin. Rápillantok Danielle irodájának az ajtajára. Vajon mire gondol majd, ha elmentem? Lehet, hogy hibáztatni fogják, mert nem sikerült szemmel tartania? Lesz egy kis lelkiismeret-furdalása, amiért nem tett semmit, hogy segítsen nekem, amikor megvolt rá lehetősége? Végigmegyek a dolgozószobámhoz vezető keskeny folyosón. A kis helyiséget egy nehéz mahagóni íróasztal uralja, és alatta egy hatalmas perzsaszőnyeg terpeszkedik, ami valószínűleg többet ér, mint amennyi az anyám pennsylvaniai háza volt. Alig várom, hogy egy olyan otthonom legyen, ahol a bútorok nem kerülnek egy kisebb vagyonba! Színeket akarok a falakon, a szobákban pedig növényeket, amiket locsolni kell. És elegem van az olyan étkészletekből és pohárkészletekből, amelyeket csak bonyolult újrarendelési eljárás során lehet pótolni, ha eltörnek. Hátrapillantok a vállam fölött, mintha attól félnék, hogy valaki rajtakap a saját irodámban az éjszaka közepén, beleolvas a gondolataimba, és megtudja, hogy mire készülök. A csend hangosan lüktet a fülemben, miközben hallgatózom, hátha lépteket hallok két emelettel feljebb. De a folyosók üresek, és csak a saját szívdobogásom zavarja meg az éjszaka csendjét.

Az íróasztalom legfelső fiókjából kiveszem az apró pendrive-ot, amit akkor használtam, mielőtt Rory bevezette, hogy mindenki a közös dokumentumokban dolgozzon. A pillantásom a falon lógó fényképre esik. Az anyám és a húgom, Violet van rajta. Akkor készült, mielőtt főiskolára mentem, mielőtt találkoztam Roryval, és az életem új irányt vett.

– Piknikezni megyünk! – jelentette be az anyám a konyhaajtóban állva. Szombat délután volt, Violettel a heverőn üldögéltünk, és filmeztünk. Egyikünknek sem volt kedve kimozdulni, mert az Alkonyzóna című sorozat epizódjait néztük egymás után. De az anyám nem tágított.

– Nincs sok hétvégénk, mielőtt Claire elutazik – közölte ellentmondást nem tűrő hangon. Violet haragos pillantást vetett rám. Még mindig neheztelt, hogy a Vassart választottam a helyi állami főiskola helyett. – Szeretném ezt a napot a szabad levegőn tölteni a lányaimmal.

Három évvel később elvesztettem őket.

Alig egy órával a baleset előtt még telefonáltunk az anyámmal. Csak röviden beszéltünk, de még most is hallom a hangját. Azt mondta, hogy le kell tennie, mert elmennek pizzázni Violettel, és majd visszahív, ha hazaértek. A baleset utáni években sokszor gyötört a gondolat, hogy talán életben lennének, ha tovább beszélek vele. Vagy ha egyáltalán nem hívom fel. Akkor talán átmentek volna azon a kereszteződésen, mire a részeg sofőr odaért, és megállás nélkül átszáguldott rajta.

Az álmaimban sokszor ott vagyok velük. Hallom az ablaktörlő hangját a szélvédőn. A nevetésüket a kocsiban. Az anyám együtt énekel a rádióval, Violet pedig könyörög neki, hogy hagyja abba. Aztán jön a fékcsikorgás, az üvegcsörömpölés, az egymáshoz csapódó fémek csikorgó hangja, a gőz sziszegése. Majd a néma csend.

Violetet nézem a képen, amin az anyám csak egy elmosódott alak a háttérben. Le szeretném akasztani a falról, becsúsztatni a bőröndömben lévő ruháim közé, és magammal vinni, mint egy talizmánt. De nem tehetem. Majdnem megingok az elhatározásomban, amiért itt kell hagynom a képet.

Nagy nehezen leveszem a szememet a húgom mosolygó arcáról, aki a felvételen örökre nyolcéves marad, és a fénykép készítése után már csak néhány évet élt. Belépek Rory tágas irodájába, ahol a faburkolatú falak mentén könyvespolcok sorakoznak, és egy óriási mahagóni íróasztal áll a közepén. Az asztalon van a számítógépe, sötéten és némán. A mögötte lévő könyvespolchoz lépek, leveszem a piros könyvet a helyéről, és az asztalra teszem. Benyúlok az üres részbe, megkeresem a kis gombot, és megnyomom. A polcok alatt lévő faburkolatból halk kattanással előugrik egy rekesz.

Nem csak Danielle szokott jegyzetelni.

Kinyitom a rekeszt, és előveszem Rory titkos laptopját a rejtekhelyéről. Rory semmit sem tárol nyomtatott formában. Se számlákat, se személyes feljegyzéseket. Még fotókat sem. A papírok elkeveredhetnek, és nehéz kezelni őket, magyarázta egyszer nekem. Ezen a gépen rejteget mindent. Nem tudom pontosan, mi van rajta, de ez nem is fontos. Csak az tart egy titkos laptopot egy eldugott rekeszben, akinek komoly titkolnivalója van. Talán az alapítvány eredeti számláit tartalmazó adatok vagy az elsikkasztott és offshore számlára mentett pénzek bizonyítékai. Ha le tudom másolni a laptop merevlemezét, akkor a tartalmát felhasználhatom Rory ellen, ha a jövőben esetleg a nyomomra bukkanna.

Mert akármit is írtam neki a levelemben, biztos vagyok benne, hogy Rory mindent megtesz majd, hogy megtaláljon. Petrával felvetettük azt is, hogy eljátsszuk a saját halálomat. Egy baleset, amelyben a holttest nem kerül elő. De Nico lebeszélt erről.

– Egy ilyen eset országszerte az érdeklődés középpontjába kerülne, és ez nagyon megnehezítené a dolgodat. Jobb, ha csak úgy tűnik, hogy elhagytad. A bulvársajtó eleinte foglalkozik majd veled, de aztán gyorsan feledésbe merül az ügy.

Ahogy sejtettem, bekapcsolás után a laptop jelszót kér tőlem. Rory tudja az én összes jelszavamat, de én egyet sem ismerek az övéi közül. Azt viszont tudom, hogy Rory nem szeret olyan apró részletekkel foglalkozni, mint a jelszavak kezelése. Ez Bruce dolga, aki egy kis jegyzetfüzetben tartja őket, az íróasztalfiókjában.

Már hetek óta figyelem Bruce-t, és többször láttam, ahogy előveszi a zöld jegyzetfüzetet, belelapoz, majd beüti a jelszót, amire Rorynak éppen szüksége van. Hol a virágokat rendeztem a Rory irodája előtti asztalon, vagy a táskámban kutattam az ajtóban, és közben kifigyeltem, hol tartja Bruce a füzetet a nap során, és hová teszi éjszakára.

Odamegyek Bruce asztalához, és végighúzom a kezemet az egyik oldalon. Megtalálom azt a pecket, ami kinyit egy apró fiókot. Abban lapul a jegyzetfüzet. Gyorsan átlapozom. Számlaszámok, és különböző szolgáltatások jelszavai, mint például a Netflix, az HBO vagy az Amazon. Remegnek az ujjaim, mert tudom, hogy minden perc, minden másodperc számít.

A füzet vége felé megtalálom, amit keresek. MacBook. Beírom a számítógépbe a betűket meg a számokat, és már bent is vagyok. Fél egyet mutat a kijelző órája, amikor bedugom a pendrive-ot a gépbe, és elkezdem a fájlok másolását. Nézem az ikont, ami mutatja, mennyit sikerült már áthelyeznem a több ezer fájlból. Lassan halad a számláló. Az ajtóra pillantok, és elképzelem, mi történne, ha Rory rajtakapna, amint pizsamában állok az asztalánál, és másolom a titkos számítógépe adatait. Bele sem merek gondolni, hogy mit tenne. A szeme elsötétedne a haragtól, négy gyors lépéssel mellettem teremne, megragadna, és kihajítana vagy kivonszolna a dolgozószobából. Aztán felráncigálna a lépcsőn, a hálószobánkba. Nagyot nyelek.

Valami megreccsen az emeleten. Léptek okozzák, vagy csak a parketta eresztékei nyikorognak. A szívem vadul kalapálni kezd, és a homlokomat kiveri a víz. Kiosonok a folyosóra, és a rémületemet legyőzve hallgatózni kezdek. De minden csendes. Néhány perc múlva visszatérek a laptophoz, újra a monitort bámulom, és imádkozom, hogy gyorsabban haladjon a másolás.

Közben megint Bruce füzetére esik a pillantásom. A jelszavak lehetővé tennék, hogy Rory életének minden rejtett zugába bepillantást nyerjek. Láthatnám a naptárait. Az e-mailjeit. A Docba is beléphetnék. Ha ezekhez hozzáférést szereznék, akkor szemmel tarthatnám őket. Tudnám, mit beszélnek az eltűnésemmel kapcsolatban, és megtudhatnám, hogy keresnek-e, és ha igen, akkor hol próbálkoznak. Egy lépéssel mindig előttük lehetnék.

Még egy pillantást vetek az üres folyosóra, majd végiglapozom a füzetet, amíg megtalálom Rory e-mail-jelszavát. Bruce asztaláról elveszek egy cetlit, és gyorsan leírom. A számítógép közben végzett a fájlokkal, és a földszinti hallban kettőt üt az óra. Kihúzom a pendrive-ot, a laptopot visszacsúsztatom a rejtekhelyére, és betolom a fiókot, amíg halkan kattan egyet. A piros könyvet a helyére teszem a polcon. Bruce jegyzetfüzetét is visszateszem a helyére, és körülnézek a helyiségben, nehogy valami elárulja, hogy ott jártam.

Elégedett vagyok a végeredménnyel, és visszamegyek a saját dolgozószobámba. Már csak egy tennivalóm maradt.

Leülök a székre. Megborzongok, mert a hideg bőr hozzáér a lábamhoz. Kinyitom a laptopomat, aminek a képernyőjén még mindig ott van a detroiti beszéd szövege. Bezárom az ablakot, és tudom, hogy az ikonom eltűnik a többiek gépéről is. Ezután kijelentkezem az e-mail-fiókomból. Amikor újra a Gmail kezdőoldalán vagyok, egy percig mozdulatlanul ülök, és hagyom, hogy körülvegyen a ház csendje, amit csak a földszinti óra halk ketyegése tör meg. Veszek két nagy levegőt, hogy megnyugtassam a zaklatott idegeimet. Megpróbálok mindent átgondolni. Minden lehetőséget, minden apró részletet, ami rosszul sülhet el. Megint az órára nézek, és emlékeztetem magam, hogy hajnali kettő van, és senki sincs ébren. Se Bruce, se Danielle, és még Rory sem. Most is azt kívánom, amit már ezerszer: bárcsak kisebb lenne a házunk, ahol nem ilyen vastagok a falak, és a szőnyegek nem nyelik el a léptek zaját! Milyen megnyugtató lenne hallani Rory halk hortyogását. De ő két emelettel fölöttem van, és nekem ezt most meg kell csinálnom.

Beírom az e-mail-címét, és a cetliről bemásolom a jelszót. Aztán leütöm az enter billentyűt. Rory telefonja azonnal megrezzen az asztalon, és megjelenik rajta egy biztonsági értesítés, hogy új eszközről léptek be a fiókjába. Jobbra söpörve eltüntetem, majd a laptopom monitorjára nézek, és ott van előttem Rory e-mail-fiókja. Az olvasatlan üzenetek elejéről kitörlöm a biztonsági értesítést, majd a kukából is.

Végignézem a kezdőoldalán sorakozó mappákat, és végül a Docot nyitom meg. A „Találkozó_feljegyzések” címkére kattintok, és visszafojtom a lélegzetemet, amikor kinyitom, de nincs benne semmi. Igen, ezt majd holnap fogják használni. Elképzelem magam, ahogy késő este valahol Kanadában olvasom Rory és Bruce beszélgetését az eltűnésemről, amint megpróbálják kitalálni, hogy mi történt. De ami még fontosabb: mindenről értesülni fogok, amit megosztanak egymással, amikor azt hiszik, hogy a beszélgetésük privát.

A dokumentum tetején ez áll: utoljára szerkesztve 5 órával ezelőtt: Bruce Corcoran. Rákattintok, hátha megmutatja a módosításokat. A képernyő jobb oldalán megjelenik egy hosszú lista. 15.53 Rory Cook hozzáadott egy megjegyzést. 15.55 Bruce Corcoran hozzáadott egy megjegyzést. De nem látom a részleteket. Lenézek a listát tartalmazó ablak aljára, és észreveszem, hogy a Változások mutatása nincs kipipálva. Odaviszem a kurzort, és nagy a kísértés, de végül nem pipálom ki. Bejutottam a Docba, és most ez a lényeg.

A számítógép beállításaira kattintok, és megváltoztatom a saját jelszavamat, hogy mostantól csak én férhessek hozzá.

Miután végeztem, kikapcsolom a gépet, és felmegyek az emeletre. Belépek a hálószobába, ahol Rory még mindig alszik. Visszateszem a telefonját a töltőre, és a pendrive-val meg a cetlivel a kezemben bemegyek a hálószobából nyíló fürdőszobába. Az összekészített neszesszeremből kiveszem az utazós fogkefém henger alakú műanyag tokját, és lecsavarom a kupakját. Az olcsó fogkefét a szemetesbe dobom, a cetlit a pendrive köré tekerem, majd mindkettőt beledugom a hengerbe, amit az arckrémjeim és a sminkjeim alá rejtek. Behúzom a neszesszer cipzárját, és belenézek a tükörbe. Körülvesz a luxus, amit Rory pénze biztosít nekem: a márvány mosdópultok, a hatalmas kád és a fél szoba méretű zuhanyozó. Minden egészen más, mint az az apró fürdőszoba, amit gyerekkoromban használtam. Violettel mindig veszekedtünk, hogy ki menjen be reggel először. Aztán az anyánk leszerelte a zárat, mondván, hogy nincs időnk a magányra. Mindig arról álmodoztam, hogy egyszer majd bezárhatom a fürdőszobám ajtaját, és annyi időt tölthetek ott, amennyit csak akarok. De most mindent megadnék, hogy visszamehessek abba a régi fürdőszobába, ahol hárman kerülgettük egymást a szűk helyen, miközben fogat mostunk, sminkeltünk, vagy hajat szárítottunk.

Nem fog hiányozni ez a luxus.

Leoltom a villanyt, visszamegyek a hálószobába, és befekszem a férjem mellé az ágyba, még egyszer utoljára.

Huszonkét óra.