Támogatónk

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap

támogatta.

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Nánássy Viktória, Navarrai Mészáros Márton, Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Kovács Ildikó
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Doncsev Toso, 2024
© Napkút Kiadó, 2024

ISBN 978 615 6759 13 9

Az alkony harmatcseppjei

Márai Sándor: Füves könyv
Arról, hogy mi volt dolgod a földön

Végül is, tudnod kell, mi volt dolgod a földön. Semmi esetre sem az, hogy bizonyos összegű, állagú és minőségű csontot, húst, zsiradékot és zsigereket vegyi üzemben tartsál. Az sem, hogy címeket, rangokat gyűjts, elnök legyél valamilyen társaságban, díszes ruhákban sétálj és rázzad a csengőt. Az sem – s ez már jobban fáj –, hogy boldog legyél, mert boldogság nincsen, hiszen minden vágyad a megvalósulás pillanatában eltorzul, s inkább nyűg már, mint öröm. Ilyen az ember.

Nem, egyetlen dolgod, létezésed egyetlen értelme a földön, hogy megismerjed az emberi és a világi dolgok igaz természetét, az emberi és világi tünemények összetartozását, s méltányosan viselkedj akkor is, ha embertársaid méltatlanul viselkednek.

Ez volt a dolgod a földön; nem több.

Marin Georgiev: Az alkony harmatcseppjei

Ez képtelenség, mondják erre önök. Harmat csak hajnalban van, korán, pirkadatkor.

Pedig alkonyi harmat is létezik…

De mi is a harmat, legalábbis nekem: a természet egyfajta összegzése. A nappal és éjszaka körforgásának eredménye, párlata, a tökéletesség, ahogy kisajtolja a láthatatlan prés, amelyen áthalad az egész természet, a lét egésze, és mindannyiunk teljes élete is. Nos, ezeket az oly sok erőfeszítés nyomán keletkezett harmatcseppeket látom Doncsev Toso írásaiban is, amelyeknek nem kívánom meghatározni a műfaját – harmatcseppek az öregkor küszöbén, az ő alkonyi harmatcseppjei. Vagy az alkony előttiek. És mint ahogy a verejték kiüt rajtunk minden fizikai erőfeszítésnél, úgy termeli ki ezeket a lélek.

Talán ez a legfontosabb, amit az ember megtehet, mielőtt lehull a nyaktiló.

És ki segít bennünket ebben?

A szavak, a takarékosan szerkesztett mondatok, amelyeket a tapasztalat diktál.

Doncsev Toso tapasztalataiban a bolgár józanság, a bolgár mérlegelés nyomait is látom, amely háromszor mér, mielőtt vágna: apai öröksége ez. Nem anyagi dolgokban érhető ez tetten, hanem az empirikus alapokon álló erkölcsiségben, életfilozófiában. Igen, az emelkedettség mindig a földbe kapaszkodik gyökereivel, mielőtt lelkivé magasztosulna, és ez a legmagasabb rendű, mi több, talán a legtermészetesebb transzformáció a lélek és az anyag párharcában, de egymásrautaltságában is.

Úgy gondolom, éppen ezzel a „bolgár zöngével” találja meg Doncsev Toso a saját hangját a mai sokszínű magyar prózában. Talán csekély hozzájárulás a sokszínűséghez, de ez különbözteti meg őt, teszi egyetlenné a többiekhez képest, annál is inkább, mert a szerzőt nem gyötri olyan ambíció, hogy első legyen. Önmaga akar lenni.

Nagy költőnk, Nikolaj Kancsev írta:

A város szélén
Ahol a házak véget érnek, ott a kolostor.
A világ végén,
Ahol a szavak véget érnek, ott az Ige.
Az Ige nem csak „kezdetben vala”.
A végen is ott van.

Ha nem is az Életre általában, de legalább a saját életére, „a földöntúli kérdésekre, melyeket meg nem fejtett egy évszázad sem”, mindenkinek, aki meg akarja ismerni önmagát, meg kell adnia a saját válaszát egy másik nagy költőnk, Javorov verses megfogalmazása szerint.

Doncsev Toso sem fejti meg ezeket a kérdéseket, de kézzelfogható valóságukban mutatja meg őket, a szálló időben, elmondja róluk gondolatait, és tudva, hogy meg nem válaszolhatja őket, a kérdéseket hagyja ránk.

Örök kérdéseket, amelyek körül a művészet forog, mert belőlük született.

Már puszta jelenlétük is művészetet idéz.

Az alkony harmatcseppjei – elmorzsolt könnyek az ifjúság után.

Csíkhelyi Lenke fordítása

A szigetlakó

Az írás magányos műfaj. Az ember úgy ül az íróasztalánál a monitor előtt, mint a hajótörött a lakatlan szigeten az egy szál pálmafa alatt. Az író hallja a szövegszerkesztő egyhangú, halk zümmögését, mintha a hullámok morajlását hallgatná, mereng a tovatűnő felhőkön, és közben fogalmazza az üzenetét saját világáról, melyet könyv alakú palackba zár, és aztán a művet a hírözön óceánjába dobja. Múlnak a hetek, a hónapok, és egyszer csak a látóhatáron feltűnik egy válaszpalack, a hullám kisodorja a partra, az író felbontja, és örömmel fogadja az érdeklődő meghívást. Csónakba ül, és kievez a szárazföldre. Visszafogott udvariassággal köszönti a közönséget, velük együtt tapsol a művészek átéléssel előadott műsorának. A találkozás meghitt együttlétté válik, mert a mű eljutott a címzettekhez, és általuk meg bennük életre keltek a papírra nyomott, holt betűk. De a megilletődöttség és a vidámság hamar véget ér, mert folytatódnak a hétköznapok. A szigetlakó búcsút int és távozik, mivel kedveli a magányt, ez az életeleme, hiszen csak a sokaságtól elkülönülten képes alkotni. Újabb opusát ismét palackba zárja, a mély vízbe dobja, és kíváncsian várja, ráakadnak-e megint, megértik-e vajon, mit akart mondani, és elhívják-e újból egy izgalmas beszélgetésre, hogy együtt múlassák a szűkre szabott időt. Az író reménykedik és figyel, és közben rendületlenül rója a sorokat.

1968

Fél évszázada, hogy megbukott az emberarcú szocializmus kísérlete, és annak is már harminc éve, hogy Európában maga a szocializmus is rövid agónia után kimúlt. Tudhatták volna akkoriban a bölcsebb csehszlovák elvtársak, hogy jó esetben mire is számíthatnak egyáltalán, mert a szocialista törzs- és egyedfejlődés csúcsán álló „homo kádáricus” is torzszülött lett. Bugyuta vigyorú álarca az állandó viseléstől letéphetetlenül az arcához forrt, és el kellett vesztenie a gerincét és a lelkiismeretét ahhoz, hogy a legboldogabb barakkban megkaphassa heti betevő gulyását és langyos sörét.

Akkoriban friss diplomásként nemzeti könyvtárunk gyarapítási osztályán dolgoztam beosztott könyvtárosként. Így hozzájuthattam a külföldi magyar hírlapokhoz, folyóiratokhoz, tehát szabad szót a prágai tavasz sajtója előtt is olvashattam, mielőtt még a zárt kiadványok tárába nem kerültek. 1956 után 1968 eleve hamvába holt kísérletnek tűnt a magyarok többsége számára. A baráti bevonulás után Magyarországon rekedt a Csehszlovákiának szánt bolgár italexport, és néhány hónapig palackonként 10 Ft-ért kiváló bolgár vörösborokat lehetett kapni. Azóta sem ittam annyi Mavrudot és Gamzát, mint akkor. 1969 január 20-án Bauer Sándor, Jan Palach példáját követve, tiltakozásul a Nemzeti Múzeum korinthoszi oszlopai között felgyújtotta magát, de gyászos ómenként csak néhány napig sötétlett a benzinfüst okozta korom az épület homlokzatán. Május 11-én kötöttünk szentségi házasságot jegyesemmel a budai Szt. Imre-templomban. Meghívtam kollégáimat is a vasárnapi egyházi szertartásra. Kevesen jöttek el. Többen gratuláltak utána négyszemközt az esküvőmhöz, de főleg bátorságomhoz, rendszerellenes tiltakozásomhoz, pedig egyszerű, párton kívüli állampolgárként, aki hivatali karriert sem remélt, és nem is remélhetett, szabadon cselekedhettem, lelkiismeretem szava szerint.

2256

Ez a sorszám jött ki a gépből, amikor megnyomtam a kívánt gombot. Szinte rögtön szólítottak, vagyis ugyanez a szám jelent meg az okmányiroda elektromos kijelzőjén. A hetes ablaknál csinosnak mondható, kedves, negyvenes szőke hölgy várt. Dicsértem csillogó, csilingelő ékszereit, divatos óráját. Nevetve nyugtázta bókjaimat, az igazolványomból, meg az arcomra írva is láthatta koromat. Tudatában volt vonzó külsejének, nem érezte tolakodásnak a ténymegállapításomat. Két hét múlva 2077-ig érvényes személyazonosító igazolványt kaptam, ezzel az erővel 2256-ig szólót is adhattak volna. Győzzem megérni a 133 évet.

A betegség mint figyelmeztetés

A betegség mindig figyelmeztet porhüvelyünk törékenységére, halandó mivoltunkra. Éveink gyarapodásával és a kór súlyosbodásával a figyelmeztetés is egyre komolyabb: ne tékozold az időd! Minden órád, minden perced tedd mérlegre! Döntsd el, hogy mivel töltöd életed maradékát! Olvass, szeress, sétálj, merengj, és… kapcsold ki a képernyőt!

A bontott egész tudata

Segíteni próbálok Nelly Dimovának Szabó Magda értelmezésében, keressük a „kvalitatív” jelző bolgár megfelelőjét, ezért többször újraolvasom a Katalin utca előhangját. Rádöbbenek arra, hogy igaza van a szerzőnek, sem irodalmi mű, sem orvos nem készítette fel az öregedésre a Katalin utca lakóit. Az a bökkenő, hogy én is felkészületlenül téblábolok az aggkor ajtaja előtt, mert most, négy évvel nyugdíjaztatásom után magam is megtapasztalom az öregedés jeleit. Megkaptam a fiatalság elmúlásának riasztó adományát, a megbomlott Egész tudatát, a részekre tagolódott lét élményét. És cserébe nem adtak semmit, sem derűt, sem józanságot, sem nyugalmat.

A költő és múzsája

A költő számára, ha valódi költőről és férfiról van szó, bármennyire is meglepő és bárminő furcsán is hangzik, a saját költeménye fontosabb, mint az azt ihlető hölgy. A múzsa a róla szóló, a neki szentelt vers alapján joggal hiheti, hogy ebben az irodalmi-szerelmi háromszögben ő lényegi elem. Meggyőződésének elsöprő ereje csak a műalkotás hatását bizonyítja. A vágy beteljesülése szokás szerint megöli a férfiban a költőt, vagy ha nem, akkor nem a megnevezett nő volt a poéta szívének igazi, ihlető forrása.

A legdemokratikusabb intézmény

Ha jól belegondolunk, egyet kell értenünk azzal az állítással, hogy a halál a legdemokratikusabb, sőt az egyetlen valóban demokratikus intézmény. A halál nem tesz különbséget közöttünk, nem kímél se királyt, se koldust, se nőt, se férfit, se boldogot, se boldogtalant. Az elhunytak végső nyughelyében léteznek ugyan eltérések, valaki díszsírhelyen, más pedig egy falusi temető gyomos zugában alussza örök álmát, a kihűlt hullának azonban édes mindegy, hol fekszik kiterítve. A halálnál nincs kibúvó, kivétel, korrupció, mindenki egyenlő. Kedves köztársaságpártiak, jogegyenlőségért küzdő polgártársaim, kiáltsuk együtt, egybehangzóan, egyetértésben a jelszót: éljen a halál!

A modern medicina

arra törekszik, hogy a világon senki se haljon meg orvosi közreműködés nélkül.

A művész mint szülő

A művész mint szülő csapnivaló. Na, azért ne essünk teljesen túlzásba! Fogalmazzunk pontosabban: a művész a hétköznapi szóhasználat szerint és nagy általánosságban nem példamutató szülő. A külső szemlélő akár önzőnek is tarthatja, mert csak magával foglalkozik. De ez, persze, így nem igaz, nem felel meg a valóságnak. Tulajdonképpen a művészetén, a hivatásán kívül minden mást hanyagol, önmagát is, így vér szerinti magzatait is, mert gondolatai mindig igazi gyermekei, a művei körül forognak. Őszintén szólva csak ez számít, ez fontos számára. Talán azért léteznek ritka kivételek is, csak én nem tudok róluk.

Abigél

Késő délután a környékünkön sétálunk. A hőség miatt aki csak teheti, háza hűvösében húzza meg magát. Az üres utcán kutyát sétáltató fiatal házaspárba botlunk. Szomorú szemű, lógó fülű, bohókás küllemű kedvencük hozzánk totyog. Mély torokhangon, barátságosan üdvözöl minket, hálásan csóválja hosszú farkát, így fejezi ki örömét és köszönetét, közben szinte kiköveteli, hogy vakargassuk még egy kicsit vastag tarkóját. Columbo hadnagy híressé vált basset houndjának magyar párjával van szerencsénk találkozni.

– Mi a neve? – tudakolom a tulajdonosoktól.

– Abigélnek hívják a kicsikét – válaszol kedvesen és előzékenyen a hölgy. Elképedek. Magyar irodalmon nevelkedett tudatom egy kecses agarat avagy egy vad vérebet társítana a „Tetemre hívás” hősnője nevéhez, de semmiképp sem egy tacskóba oltott, esetlenül csámpázó, bumfordi kopót. Bár az Abigél magyar jelentése: „az apa öröme” teljességgel illik rá.

Aquam et circenses

Este hétkor kezdődik a hangverseny. A közönség már körbeülte a kör alakú pódiumot, néhány tétova későn jövő a szökőkút szélére telepszik és belelógatja lábát a langyos vízbe. Felszökellnek a vízsugarak, kigyulladnak a fények, felhangzik a zene: Strauss Kék Duna keringője. Kezdetét veszi a fény és víz tánca az andalító, sodró dallamok ütemére. Aztán Mozart Kis éji zenéje következik, Bizet Carmenjéből a Habanéra, és záróakkordként Vivaldi Négy évszakából a Tavasz. Az esti hangversenyt főleg laza ruhába öltözött külföldi turisták hallgatják. Elpilledve a fáradtságtól, a friss élményektől és a muzsikától szendvicset, főtt kukoricát, kürtős kalácsot majszolnak, kólát szürcsölnek. Élvezik a kötetlen, ingyenes előadást a Margit-sziget déli csücskén, Budapest kulturális ajándékát isten szabad ege alatt. Kiváló esti közérzetükhöz ezzel járul hozzá a magyar főváros leleményes vezetése. Lám, képesek vagyunk kedves, közvetlen, keresetlen, kulturált, magyaros vendégszeretetre. Vivát!

Ars poetica

A poéta önmagát, költőtársát, múzsáját és mindenki mást is dicsőíthet keserű következmények nélkül, ám pártpolitikust semmiképp. Pro primo: mert a szépségre, a szellemre és a szabadságra, szakmája sine qua nonjára esküdött fel, amikor először tollat vett kezébe; pro secundo: mert az udvari tollnok voltaképp erkölcsi hulla, akinek agyszüleményei, következésképp, szemétdombra valók.

Ártalmas dicséret

A barát bumfordi dicsérete olykor többet árthat, mint az ellenség ádáz ármánykodása. Ne magasztald hát barátod képességeit és munkáját a főnökénél, mert könnyen kárt okozhatsz neki. Kiváltképp a hatalmasok elhomályosítása üt érzékeny sebet kicsinyes hiúságukon, ezért bosszút fognak forralni, hogy a vélt sérelmet mielőbb megtorolják, és elrettentsenek másokat is hasonló szándékaiktól. A választott tisztségviselők önbizalma felettébb ingatag, mert az a népszerűségüktől függ egyenes arányban. Csak az igaz próféták és a kiemelkedő művészek képesek felülemelkedni az ócsárlók vagy a dicshimnuszokat zengők harsogásán, de ők sem mindig, mert csak a jóisten tökéletes egyes-egyedül. Nem könnyű tehát önmagunkat egészen, vagy teljesítményünket részben elfogulatlanul és higgadtan megítélni, és rezzenéstelen arccal és lélekkel végighallgatni a vad bírálatok özönét vagy a mézédes méltánylást. A független bíró sem hozhat saját ügyében ítéletet, noha tudhatja, hogy mi az igazság és mi a méltányosság. Képesek lennénk-e olyan pontosan mérlegelni emberi ügyekben, ahogy egy hibátlan és pontos mérőműszer tenné? Aligha. Saját hibáinkból csak akkor okulhatunk, ha beismerjük őket, vagy legalábbis önmagunknak őszintén bevalljuk, bár azokat meggyónni, amelyek jellemünkből fakadnak, pokolian nehéz.

Az utolsó pohár bor

Nyáreste volt, már kissé hűvösre fordult az idő, mégis a kertben borozgattunk és beszélgettünk. Vendéglátónk az édesapjáról, az idős kertész nyugdíjas éveiről mesélt. Az öreg, visszavonulása után szokás szerint, minden reggel pontban hatkor kicsoszogott a fedett verandára, elégedetten szemlélte, szinte szemlézte a harmatos gyepet, a szabályosan megmetszett gyümölcsfákat, a díszbokrokat és a pompázatos örökzöldeket, hallgatta a csivitelő madarakat, és közben elszopogatott egy pohár fehérbort. Nyolcvanöt évesen, születésnapja reggelén is úgy pillantotta meg a neje, ahogy az eltelt huszonöt évben mindig: hátát a padnak támasztva pihent, mellette leeresztve mindkét karja, szeme lecsukva, az asztalon a félig kiivott pohár. A rigók hangját hallhatta utoljára, ők fütyülték az elhunytat a túlvilágra kísérő gyászindulót.

Babérlevél

A tegnapi babérkoszorút másnap már nem illik viselni, a fonnyadt levelek nem ékesítik a költő homlokát. Heverészni sem lehet igazán kényelmesen rajtuk, nem is érdemes, a burgonyafőzelékhez meg száraz babérlevél dukál, de azt is szemétbe dobja a gazdasszony tálalás előtt.

Bánk bán

Az Erkel Színházban hallgattuk a Bánk bán koncertszerű előadását, nyilvános lemezfelvételét. Hátunk mögött szakmabeliek ültek, félhangosan pusmogtak: kommentálták a produkciót. Dicsérték, mi több, ujjongva tapsoltak a főszereplőnek, a vonzó, de kissé bágyadt Bánknak, és leszólták Melindát, az est legjobb énekesét, a bán szép hitvesét, mert erős, egészséges, csengőn szárnyaló szopránjával úgymond udvariatlanul túlénekelte a többieket. Lám, 800 év alatt az ármány és irigység mit sem változott, a különbség csupáncsak annyi, hogy a kiöregedett kóristanők nem hullámsírba, de szívük szerint színpadi süllyesztőbe küldenék a legragyogóbb tehetséget.

Benyomások

Ha jól számolom, tavasz óta rögzítem Töprengések címszó alatt frissen szerzett benyomásaimat. Azóta másképp szemlélem, érzékelem és örökítem meg a hétköznapokat. Mintha újból rácsodálkoznék a világra, feltárom a régóta, szinte unalomig ismert jelenségek másik oldalát is, lényegi vonásait. Örülök az egyszerű örömöknek. Magamnak jegyzem fel újszerű, vagy legalábbis annak tűnő észrevételeimet, de remélem, hogy másoknak is hasznos lehet, ha közösen ismét felfedezzük Amerikát vagy a meleg vizet.

Bluetooth nélkül

Szeptember végén még nyílnak a völgyben a kerti virágok, még zöldell a nyárfa az ablak előtt, de egyre kevesebb szerelmespár andalog a parkokban, és egyre kevesebben futnak a fák között fülükben bluetooth-szal vagy lógó, libegő zsinórral. Hűvösödik az idő, bár még kellemesen melenget a lenyugvó nap a lombok között a liget csendjében. Velem szemben termetes férfi lépdel, indulatosan magyaráz, sőt kissé haragosan gesztikulál. Mindkét keze üres, egyik fülében sincs bluetooth. Technikai felszereléseket nélkülöző mezei futóbolond tart felém. Külseje tiszteletet parancsol, kitérek előle. Ritka látvány egyre őrültebb korunkban, hogy valaki tébolyát nem leplezi drága elektromos kütyükkel, hanem szabadon kürtöli világgá fékezhetetlen felháborodását.

Cenzus

Mivel napjaink Európájában, közel száz évvel az általános, titkos és egyenlő választójog kivívása után, a vagyoni és a műveltségbeli cenzus nem állítható vissza, a politikai pártoknak, ha sikert akarnak aratni, kampányukkal a kevésbé iskolázott, kisebb jövedelmű választópolgárokat kell megcélozniuk, mert a társadalomban ők vannak túlnyomó többségben. Az ilyen propaganda győzelme esetén az entellektüelek fanyalognak vagy méltatlankodnak, pedig inkább a „Minél több diplomást! Minél több jómódút!” szlogent kellene zászlójukra tűzni. Ha ez a célkitűzés nagy sokára, végre-valahára kis hazánkban megvalósulna, a nemzeti közmegegyezéstől vélhetőleg még távolabb kerülnénk.

Cicák

Három cica gondját viseljük otthonunkban. Mindegyik eltérő, önálló személyiség. Ők a maguk módján pedig arról gondoskodnak, hogy ne szakadjunk el végleg a természettől. Mindennap gyíkokat, lepkéket, szöcskéket, pockokat hoznak ajándékba a kertből. Hízelkedve várnak ránk, amikor a társaságukban töltjük az időt, törődnek azzal, hogy jó legyen a kedvünk. Bohókásak és szeretetre méltóak. Kölcsönösen aggódunk egymásért. Beky a kedvencem, a legkisebb, a legszebb cirmos emse reggelente velünk kávézik az ágyban. Érdeklődve figyeli, hogyan kortyoljuk a fekete, gőzölgő nedűt, és közben pofikáját az arcomhoz dörzsöli. Derűre fakaszt mindkettőnket. Nincs is annál jobb, ha vidáman indul az ember napja. Próbálják ki! Szerezzenek be egy cicust, aki szereti a társaságukat és élvezi a kávé illatát.

Csőcselék

Bonaparte Napóleon, a katona és császár, minden idők legnagyobb hadvezére, aki egymaga több csatát vívott, mint az általa csodált neves elődei: Hannibál, Caesar és Nagy Sándor együttvéve, aki megteremtette az európai polgári törvénykezés alapját, a Code Civilt, és az új, megreformált közigazgatással, a Nemzeti Bankkal és a Becsületrend megalapításával létrehozta a modern Franciaországot, nemcsak a hadművészetet ismerte és gyakorolta a legmagasabb szinten, hanem tisztában volt az emberi természettel, és kiváltképp a tömegek lélektanával. Talán éppen eme kiváló képességének köszönhette mindazt, amit uralkodóként elért. Ékes bizonyítékát adta már ifjú tisztként is egyedülálló szónoki tehetségének, amikor 1789-ben a legrövidebb, leghatásosabb és legeredményesebb beszédét a zendülés elfojtására kivezényelt század élén intézte Seurre város polgáraihoz, az éhínség miatt fellázadt tüntető tömeghez: „Seurre lakosai! A tisztességes emberek térjenek vissza az otthonukba; csak arra van parancsom, hogy a csőcselékre lőjek.”

A sokaság pillanatok alatt feloszlott. Napóleon a gyakorlatban is alkalmazta saját maximáját: „A nagy emberek szükségtelenül soha nem kegyetlenek.” Viharos XX. századunkban számtalanszor lövettek a békésen tüntető, védtelen tömegbe. Napóleonhoz fogható szellemes és gáláns parancsnok közülük egy sem akadt, de annál több vérszomjas, sortüzet vezénylő vadállat.

Dél van

Hallgatom a híreket. A nyitott ablakon át távoli harangszó üti meg fülemet. Eltöprengek azon, hogy ötszáz év múltán harangoznak-e majd délben az öreg Európában. Lesz-e még pápa az örök városban, aki bullát ad ki majd a mohamedánok fölött aratott győzelmünk millenniuma emlékére? Vagy végleg elnémulnak a harangok, és örökre Rómába mennek? Vagy péntekenként a magas minaretekből a müezzinek szólítják majd megafonnal esti imára a muszlim híveket a mecsetekbe? A kérdés most, napjainkban dől el, nem valamikor máskor. Fülelek, nem a lélekharangot hallom-e már?

Dilemma

A csordultig teli, túlterhelt mentőhajó kapitányának két választása van: vagy a vízbe vetteti a korlátba kapaszkodó fuldoklókat, vagy velük, a legénységével és a megmentett utasokkal együtt mindahányan hullámsírba hullanak az éhes és vérszomjas cápák még nagyobb élvezetére.

Egér

A két macska elől a beépített, plafonig érő könyvespolc mögé bújt a piciny pocok. Macskáink két napon át kitartóan őrizték a bejáratot, amely egyben az egyedüli menekülési útvonalnak is számított. Az egérke az éhhalál vagy a macskaeledellé válás között választhatott. Vélhetőleg várt a kedvező alkalomra, amikor az őrök ébersége külső körülmények hatására ellankadhat. Csöngettek. Az ajtócsapkodást követő zajt próbálta kihasználni a szürke bundás, szigorúan őrzött rab. Az éhezés miatt azonban nem volt elég fürge.

Egy csésze tea

Délelőtt 11-kor az erkélyen egy csésze fekete teát kortyolok. Csend van a házban és az utcán, a távoli zajokat csak halk, szinte elenyésző zümmögésként hallom. Nézem a diófánk zöld lombsátrát, a kert sima pázsitján pihentetem a szemem, megcsodálom ma is a szomszéd templomtoronyként magasodó, nyurga fenyőjét és a szemközti dombok lágy körvonalát. Süt a nap, az égen apró fellegek. Halkan csivitelnek a madarak. Nyugalom száll meg. Hétköznapi boldogságnak is nevezhetném. Túl a hetvenen az ember már ennyivel is beéri, ha még van ereje írni és olvasni, és olykor barátokkal beszélgetni.

Egy koldus

ücsörög némán, este kilenckor a kihalt utcán a járdaszélen, a hajdani tiszti kaszinó komor tömbje előtt, rongyos göncökbe burkolózva. Ölében felfelé fordított, zsíros fejfedő. Szomorúan emeli rám szemét, de nem szól, nem kéreget, hiszen nálunk ezt tiltja a törvény. Odalépek az ősz szakállú, ráncos arcú férfihoz.

– Hány éves, kedves uram, kérdezném, ha meg nem sértem?

– Nem tudom, hogy mennyi is vagyok, régóta nem tartom számon – feleli szelíden, csendben. – 1958-ban születtem, tehát 59, ha nem tévedek, de 95-nek érzem magam, úgy fáj, szaggat minden porcikám.

Maréknyi aprót ejtek az üres süvegbe. Ruganyos léptekkel indulok tovább. Többet is adhattam volna, töprengek távozóban magamban. Fukarságom miatt enyhe lelkiismeret-furdalást érzek, hiszen 14 évnyi többletterhemet is könnyedén cipelem, derűsen viselem. De nem fordulok vissza. Sietek, mert már vár rám otthon a család.

Életrajz

Európa kevésbé szerencsés keleti fertályában a XX. század második felében az embereknek sokszor kellett önéletrajzot írniuk. Az egyre újabbakat megkísérelték az ideális mintához igazítani: valamilyen hősi munkásmozgalmi múlthoz hasonítani, és azt bizonygatni, hogy felmenőik között a dolgozó nép leszármazottai túlnyomó többségben fordultak elő. A hatalom kifordított, fordított értelmű kutyabőr kreálására késztette az alattvalókká degradált honpolgárokat. Talán csak a születési hely és az idő maradt változatlan adat a szocialista-kommunista állam által ránk kényszerített biográfiákban. Amikor a Magyar Dolgozók Pártja taglétszáma meghaladta már a 800 ezret, a társadalom többsége végre haladó szelleművé vált, és így érthető módon az emberek megelégelték az idegen elnyomást és az életidegen ideológiát, és kirobbantották a forradalmat. 1957-től kezdve a karrierre vágyó káderek újból korrigálhatták az önéletrajzukat, amíg el nem érkezett a rendszerváltozás, vagyis a legutóbbi össznépi stílusgyakorlat ideje. Reméljük, hogy a jövőben már nem kényszerülünk életrajzunk ismételt átírására, talán csak elhalálozásunk időpontjával kell az utódoknak a gyászjelentést kiegészíteniük.