Table of Contents

- Út a templomig

- Belial és Lentúr

- Az Orm-hegykatlan

- A Lakomák Terme

- A rabok

- A halotti mise

- Patkányidézés

- Kug-valkaddar

- Élőholt teremtés

- A holló

- Dimorach sugallata

- Arawn igazságszolgáltatása

- A búcsú

- Lentúr visszatérése

HELMA Könyvek 2026

© Dörnyei Kálmán

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részének közléséhez a kiadó

előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-615-113-136-7

Kiadja a HELMA Könyvek 2026.01.22.

Borító: Tóth Zoltán

Borítókép: Szénási Györk Bence

A HELMA Könyvek gondozásában eddig
megjelent könyvek Dörnyei Kálmán szerzőtől:

- A 26-szor klónozott Nordy Fox kalandjai

- A Fekete Egy

- Az Arató Halál

- A goblin, aki hős akar lenni

- Kaland nélkül

- Yabbagabb a kalandorok szégyene

A könyvek megvásárolhatóak többféle
formátumban a HELMA Könyvek weboldalán: www.helma.hu.

Tartalom

I. Belial temploma

Út a templomig

Belial és Lentúr

Az Orm-hegykatlan

A Lakomák Terme

A rabok

A halotti mise

Patkányidézés

Kug-valkaddar

Élőholt teremtés

A holló

Dimorach sugallata

Arawn igazságszolgáltatása

A búcsú

Lentúr visszatérése

II. A hajsza

Dimorach áldása

A mocsárerdő

Zabergan temploma

A druidák faluja

Deru

Orm

ŐRfalva

A Kék Rettenet

Tendor a Faváros

Lentúr mérge

A karavani főtemplom

Ankeron Szentatya

Feleségemnek, Édesanyámnak,

valamint két barátomnak: Janinak és George-nak,

akiknek a segítsége nélkül szegényebb lett volna a regény.

„Gyerekkoromban rettegtem a szörnyektől.

Most már tudom, hogy a legfélelmetesebb

szörnyeteg bennem rejtőzik.”

Terak Hazbar főpap, az Arató Halál Negyedik Hordozója

I.

BELIAL TEMPLOMA

1.

Út a templomig

Céltalanul bolyongó elkárhozott lelkekre hasonlítottak a rothadó tőzeg mélyedéseiből feltörő gázfelhők. A korhadt fák iszapból kitüremkedő göcsörtös gyökerei közt megrekedt a hőség. Az egyik mélyedés lakója, egy vaskos pióca, néhányszor összekunkorodott, majd kiegyenesedett, mígnem a nap sugarai teljesen kiszárították puha testét. Mellette újabb és újabb mélyedések tátongtak – ember hagyta lábnyomok. Az üregek nagyságából ítélve egy közepes termetű és egy ogre méretű férfitől származtak. Az alacsonyabb haladhatott elöl. A levágott sás és a szétszabdalt fák jelezték, hogy valószínűleg egy óriási kaszával tette szabaddá az utat.

A nyomok egy ingoványos területet megkerülve, széles tisztásra vezettek, ahol a fűcsomók között egy hosszú szárú, lándzsára emlékeztető, fekete szirmú virág árválkodott. Parányi spórák kergetőztek felette a szélben. Lélegzetelállítóan gyönyörű növény volt, illő ajándék lett volna a legnagyobb uralkodóknak is, ha nem tartozott volna a mocsár legvérszomjasabb ragadozói közé. A föld alatt megbújó, elefánt méretű gyomrában tucatnyi prédát emésztett e pillanatban is. A vándorok azonban nem voltak az áldozatai között. A húsevő növény megcsonkított csápjai dühödten tekergőztek a laza talajban. A levágott folyondárok mentén a nyomok a tisztás végéig vezettek, majd belevesztek a sűrű csalitba, hogy aztán nem sokkal később ismét feltűnjenek a bokrok között.

Félnapi járófölddel odébb több helyen felhányták a talajt, a nyomok szétszórttá váltak, néhol különböző testrészek lenyomatát lehetett látni a sárban. Nehéz lett volna megmondani, hogy mitől származnak, ha nem feküdt volna a közelben öt halott ork a földön. Brutális izomkolosszusok voltak, legalább hét láb magasak, leszámítva egyiküket, aki nemrég egy fejjel alacsonyabb lett társainál. Az összevagdalt szőrös testeken és az összegabalyodott mászókötélre emlékeztető beleken már meg is jelentek az első döglegyek. Hamarosan a vaddisznószerű agya-
rakkal ékes koponyákon kívül csak néhány lerágott csont és egy törött edény árulkodik majd a két vándorral való végzetes találkozásukról.

A lábnyomok még hosszan kacskaringóztak a vad vidéken, mígnem véget értek egy pár fekete bőrsaruban és egy ormótlan csízmában.
A saru gazdája Arawn, a Fekete Egy halálpapja volt. Egy kidőlt fa korhadt törzsén üldögélt, és olyan dologgal foglalatoskodott, ami társából mély undort váltott ki.

– Muszáj ezt csinálnod, Raul? – szólította meg kísérője a pappá avatása előtti nevén.

Arawn felnézett a hatalmas méretű templomszolgára, aki jó öt évvel idősebb volt nála, betöltötte már a harmincadik életévét is, gyermeki tekintete miatt azonban több évet letagadhatott volna a korából. Szelíd, kerek arca pont az ellentéte volt a halálpapénak, kinek kemény vonásai határozottságot és szigorúságot tükröztek. Arawn pillantása társa széles vállára esett, melyen mély vágás húzódott. Az orkok nem adták olcsón az életüket.

– Gyógyító kenőcs nélkül még sokáig nem tudnád rendesen használni a karodat. Nem is beszélve arról, hogy elfertőződhet a seb. Te sem örülnél, Zaub, ha egy-két nap múlva fehér lárvák hemzsegnének a bőröd alatt. Mikor az orkokat gyepáltuk, ripityára tört az edényem. Kell egy új, amiben kikeverhetem a gyógykenőcsödet – mondta, miközben megforgatta kezében a levágott orkfejet, majd egy fűrésszel nekiállt, hogy leválassza a koponya felső részét.

Zaub rosszallóan nézett rá.

Arawn néhány perc alatt végzett a koponya kettéfűrészelésével.

– Már csak le kell róla kaparni a bőrt, és kész is az edény – mondta elégedetten.

Hamarosan beesteledett, halotti csend ült a tájra. A fák között néhol felvillant egy világító szempár, elsuhant egy sötét árny.

Arawn és Zaub csendben feküdtek a földön egymás közelségéből merítve bátorságot. Gyerekkoruk óta ismerték egymást, s mindketten a másiknak köszönhették, hogy még életben voltak.

Zaub csak egy egyszerű templomszolga volt, lelkét nem járta át isteni erő, mint Arawnét, de kétségtelen, hogy ezt a hiányosságát igencsak pótolták az egész testét borító hegyióriásokat is megszégyenítő izomkötegek.

– De szép az ég! – jegyezte meg Zaub. Nem volt erőssége a beszéd, szívesebben bambult csak úgy maga elé, gyakorta elmélázott hosszan a semmibe révedve, most azonban talán az éjszaka árnyai vagy a baljós csend miatt kikívánkoztak belőle a szavak. – Mi lehet az a sok ragyogó pont a fejünk felett? – kérdezte az égboltra meredve. – Egyszer szívesen megnézném őket közelebbről… vagy inkább mégse. Azt hallottam, hogy azok a valamik ott fent angyalok és démonok szemei. Fentről figyelnek bennünket.

Arawn a társa felé fordult.

– Az Istenek alkotásai, kétség sem férhet hozzá, de hogy halhatatlanok szemei lennének, azt kétlem.

Zaub megvakarta a fejét.

– Akkor mit keresnek ott fent?

– Utat mutatnak az éjjeli utazóknak. Majd ha sok éjszakát töltünk a szabadban, megtanítalak, hogyan tájékozódhatsz a segítségükkel, mintha csak egy térképet forgatnál, de most késő van, ideje nyugovóra térnünk. Azért csináltam a mágikus őrszemet, hogy mindketten kipihenhessük magunkat.

Kettejük között egy alig észrevehető füstkígyó tekergőzött.

A jelenés nem nyújtott védelmet a betolakodókkal szemben, mindössze arra volt képes, hogy riassza a halálpapot, ha veszély leselkedik rájuk, legyen az egy skorpió méretű lény vagy akár egy sárkány.

Arawnnak azonban megvoltak az eszközei, hogy megvédje magát. Mindkét fegyvere karnyi távolságra hevert mellette: egy kaszában végződő fekete kard, másnéven kaszab és egy méretes harci kasza.

Zaub lehajtotta fejét egy mohával benőtt kőre, s továbbra is a fénypontokat kémlelte az égen. Nem telt el sok idő, mire újra megszólalt.

– Vajon Uliaros atya lát bennünket?

Arawn felhorkant, és lecsapott egy szúnyogot, ami a nyakára szállt.

Uliaros atyát, néhai mesterét, akit az összes paptársa közül a legjobban tisztelt, Belial prior templomában érte utol a vég. A hivatalos jelentés szerint beteg volt, és tüdőgyulladás végzett vele. Arawn azért vágott neki az útnak, hogy kiderítse, mi történt vele. Uliaros atya, akárcsak ő, inspektor volt. Városról városra, templomról templomra járt, hogy képviselje egyházuk érdekeit, tartsa a kapcsolatot a távoli közösségekkel, s nem utolsósorban, hogy ellenőrizze a paptársak munkáját.

– Ő már a Fekete Egy részévé vált – mondta Zaubnak. – Nem hinném, hogy az egyes halandók csetlő-botló ügyei foglalkoztatják. Minden-
esetre viselkedjünk úgy, hogy cselekedeteinkkel ne hozzunk szégyent se rá, se más elhunyt testvérünkre.

– Ugye nagyon kedvelted az öreget?

Arawn ökölbe szorított keze kibukkant takarója alól.

– Rá fogok jönni, hogy ártó kór, vagy ártó szándék áll-e amögött, hogy nem lehet többé közöttünk!

Zaub felemelte fejét kőpárnájáról.

– Mit akarsz ezzel mondani?

Arawn egy pillanatig hezitált, hogy megossza-e társával utazásuk igazi célját, vagy hagyja abban a hiszemben, hogy csak tiszteletüket teszik Uliaros atya sírjánál és már fordulnak is vissza. Bármennyire is együgyűnek tartotta Zaubot, tudta, hogy teljes mértékben megbízhat benne, és abban is biztos volt, hogy harapófogóval se húzná ki belőle senki a rábízott titkokat.

– Ki fogom deríteni, mi okozta mesterem halálát. Lehet, hogy Belial prior templomában olyasmire derített fényt, ami az életébe került.

– Mármint hogy megölték? – kérdezte a templomszolga bizonytalanul. – A saját Istenünk templomában? Ki mert volna ilyet tenni? És miért?

– Nagyon jó kérdés, Zaub, de sajnos nem tudom. Mindazonáltal a templomunk vezetője mondott valamit, amit most elárulok neked, de senkinek sem adhatod tovább. Zabergan prior szerint elképzelhető, hogy Belial prior templomában valaki vagy valakik emberáldozatokat mutatnak be. A pátriárka kihirdette, hogy a mi Urunk nem leli örömét az efféle szertartásokban, és betiltatta azokat. Semmilyen bizonyítékunk nincsen arra vonatkozóan, hogy valóban ilyen tiltott rituálék történnének Belial prior templomában, de utána fogunk járni az igazságnak. Azonban megmondom őszintén, ha rá is jönnénk, hogy emberáldozó papok bujkálnak közösségünkben, akkor sem értem, mi közük lehetne Uliaros testvér halálához. Még ha mesterem le is leplezte volna őket, emiatt csak nem ölték volna meg. Az emberáldozás apró bűn egy inspektor meggyilkolásához képest. Nem látom az összefüggéseket és erős a gyanúm, hogy nincsenek is, s tényleg tüdőgyulladás okozta szegény mesterem halálát. Most viszont már próbálj meg aludni! A Fekete Egy legyen veled, s őrizze álmodat, Zaub!

– Hasonlókat kívánok neked is, Raul Drakbar! – motyogta a templomszolga. Valószínűleg felzaklathatták a hallottak, mert még sokáig meredt az égboltra, mire végre elnyomta az álom.

A tisztás szélén lágyan ringatóztak a harasztok a gyenge szellőben.
A rablóbandák, a vad törzsek és a mocsári szörnyek nélkül a határtalan nyugalom forrása lett volna a hely, így azonban nemritkán örök nyughelyül szolgált az óvatlan utazóknak.

Néhány haraszt vad imbolygásba kezdett a sötétben, mígnem a takarásukból egy barack nagyságú, rovarszerű lény tört elő. Első kettő ízelt lába vaskos ásókarmokban végződőtt. Potrohából hegyes fullánkok nőttek ki.

Körbekémlelte a tájat, majd befúrta magát a föld alá, és Arawn felé közeledett. A füstben megbújó mágikus őrszem nem érzékelt veszélyt, így nem is riasztotta teremtőjét. A túlméretezett lótetűszerű teremtmény feljött a felszínre, és fürgén felszaladt a halálpap fejére.

A mágikus őrszem továbbra is tétlenül szemlélte az eseményeket.

Arawn hanyatt feküdt, és mélyen aludt. A lény potroha az arcához dörzsölődött, csáprágói a hajában turkáltak.

Hirtelen felébredt a haját piszkáló vékony, ráncos kézre. Kinyitotta a szemét. Megpillantotta édesanyját, amint fölé magasodik. Lágy hangján altatódalt dúdolt, majd azt mondta, ne haragudjon, amiért nem tudták megünnepelni a születésnapját. Megígérte, hogy apja holnap elviszi magával vándorútra az erdőbe. Édesapjának azonban másnap, s az azt követő napokon is a földesúr birtokán kellett dolgoznia, így a nagy kalandból nem lett semmi. Könnycseppektől nedves arcát törölgette, miközben anyja gyengéden átölelte vékony karjaival. Azok a csont és bőr végtagok! Azok jelentették számára az egyetlen menedéket… egészen addig, míg fel nem tűnt Golota, a hegyi óriás.

Arawnnak megremegett a feje. A rovar erősen belecsimpaszkodott a hajába.

Saját és szülei vérében, könnytől fuldokolva szaladt sötét erdőkön át, sarkában az őrjöngő óriással, s úgy tűnt, a vad hajszának nem lesz vége soha.

A percekből órák lettek, az órákból napok, majd hónapok. Raul arcán a pelyhedző pihékből erős, fekete szőrszálak sarjadtak, homlokán hosszú sorokba rendeződtek a ráncok, szeméből eltűnt az élettel teli csillogás, kaszáját markoló karjai vészjósló táncukat járták, s már nem lehetett tudni, hogy ki üldöz kit, az óriás őt vagy ő Golotát. Aztán ott álltak egy-
mással szemben, farkasszemet nézve, vadállati tekintettel, vonítva, egyre közelebb araszolva, a másik halálát kívánva. A fatörzseket is könnyedén kettévágni képes harci kasza a magasba lódult, s árnyéka az óriás homlokára vetült.

Arawn testvér! – szólította egy mennydörgő hang, mely nem halandótól származott. – Ne engedd, hogy a bosszú vezessen! Ne hagyd magad eltéríteni választott utadtól!

A rovar lehuppant a halálpap fejéről, s közben megkarmolta az arcát.

Arawn felriadt álmából.

– Ezer ördög és pokol! – káromkodott, és még a földön fekve belerúgott az ocsmány teremtménybe. Az ízeltlábú egy közeli bokor mögé menekült. Csak egy ártalmatlan növényevő volt. Arawn nem is szentelt rá több figyelmet, el volt foglalva saját gondolataival. Nem szokott álmodni, s legfőképp nem a szüleiről és a gyilkosukról, de ha már így alakult, s volt olyan szerencséje, hogy másfél évtized után, ha nem is a valóságban, de végre találkozhatott azzal, aki apja és anyja halálát okozta, legalább álmában bosszút szeretett volna állni rajta. Sajnos ez az apró élvezet sem adatott meg számára.

Először a rovarra volt mérges. Aztán rájött, hogy valószínűleg nem is a kis hatlábú miatt riadt fel. Álmában az erőteljes hang azt mondta, hogy ne a bosszú útját járja. Vajon saját belső énje szólt hozzá, vagy kívülről jött a figyelmeztetés? A túlvilágról? Uliaros atyától? Vagy magától a Fekete Egytől, a Halál Istenétől?

Vetett egy pillantást Zaubra és a mágikus őrszemre, majd visszafeküdt a földre azzal a tudattal, hogy valaki a túlvilágról figyel rá, s nem hagyja, hogy rossz útra térjen. Messzire száműzte a vágyat, hogy végezzen Golotával. Lecsillapodott, s hamar álom jött a szemére. Olyan mélyen aludt, mintha csak az otthonában, csontvázharcos templomszolgái védelmében töltötte volna az éjszakát. Túlságosan is mély volt az álma…

Ki sem nyitotta a szemét, már érezte, hogy valami nincs rendben. Kaszabbal a kezében talpra ugrott, és a környezetét fürkészte.

A nap már magasan járt az égen, a mágikus őrszem régen elenyészett. Zaubot nem látta sehol, pedig megbeszélték, hogy amelyikük hamarabb ébred, felkelti a másikat, hogy mielőbb folytathassák útjukat.

Szerencsésnek mondhatta magát, hogy a mágikus őrszem és Zaub nélkül nem egy ragadozó állkapcsával a nyaka körül ébredt.

– Merre kódorogsz? Remélem, nem nyelt el az ingovány! – suttogta, miközben egy pillantást vetett egy tenyérnyi nagyságú tüskés csigára, ami épp egy kapálózó legyet fogyasztott el.

Átlépett az állat felett. Körbejárta a tisztást, és rábukkant társa erdőbe vesző lábnyomaira.

Merre vagy, Zaub?! – kiáltotta majdnem, de még időben meggondolta magát. A kiabálásra rögvest felfigyeltek volna a környék ragadozói. Nem akarta újra mocsári szörnyek vérével bemocskolni az este fényesre tisztított kaszabját.

Elindult a lábnyomok után. A lombokon át beszűrődő napsugarakat megtörték a hajlongó fák levelei. A mocsárerdőben nem volt könnyű követnie a sással benőtt, tőzeges talajon hátrahagyott nyomokat, s közben még arra is ügyelnie kellett, hogy lépteivel semmi zajt ne verjen. Ez olyannyira sikerült neki, hogy az odvas fák közt süvítő szellőn kívül mást nem is lehetett hallani.

Eszébe jutottak a temploma alatt húzódó járatok, ahol egykor az élőholtak feletti uralom elsajátítását gyakorolta tanítómestere, Symachus atya mentorálásával. A lidércek adtak ki hasonló süvítő hangot, amikor koponya-szimbóluma segítségével átvette felettük az irányítást. Most azonban csak a szél játszott az üreges fatörzseken. Ha halálon túli lények ólálkodtak volna a közelben, arra felfigyelt volna. Jól ismerte a fajtájukat, hiszen szerelme, Hythe is élőholt volt.

Hiányzott neki a szellemlány. Vajon hogyan telhetnek a napjai? Symachus atya, az Élőholtak Ura gyakorlatilag saját rabszolgájaként tekintett rá, és megtiltotta, hogy találkozhassanak. Arawn azt kívánta, bárcsak itt lehetett volna vele a kedvese, de tudta, hogy az Élőholtak Ura sohasem engedte volna meg, hogy elhagyja a monostor falait.

Hirtelen megtorpant.

Olyan görcsösen szorította a kasza nyelét, hogy fehér foltot hagyva maguk után, kitüremkedtek öklén a csontok.

Egy kis tisztás volt előtte, melynek a közepén majdnem harminc láb széles mélyedés tátongott, melyet jobbra-balra kicsavart gyökerű fák szegélyeztek. A talajon vergődő pondrók és lárvák arra utaltak, hogy nemrég dúlták fel a földet.

A mocsárban csak egy lény volt képes ilyen brutális krátert hagyni maga után: Gordara, a Földféreg, a vidék legrettegettebb ragadozója.
A bennszülött törzsek Istenként tisztelték, s talán nem is alaptalanul. Vastag bőre ellenállóbb volt a sárkánypikkelynél, fogai között, mintha csak száraz kenyeret rágna szét, apró darabokra tört a legkeményebb kőszikla is.

Gordara ellen egyetlen bölcs harcmodor létezett, a menekülés. A kőtörmelékek között Zaub ruhájának foszlányait lebegtette a szél.

Arawn lehajolt, és markába vette a vér áztatta bőrzeke darabot. Ujjai között forgatta, majd homlokához szorította, és legszívesebben beleüvöltötte volna a világba mérhetetlen fájdalmát. Két ember volt az élők között, akikért bármire képes lett volna. Rabar, a fegyvermestere, akinek kasza- és kaszabforgatásban szerzett tudását köszönhette és Zaub. Az előbbit apjaként szerette, utóbbit testvéreként.

Kinyitotta ökölbe szorított kezét. A véres ruhadarab, mintha társa lelke lett volna, magasra szállt a széllel, s eltűnt a mocsár felett vonuló komor felhőkben.

Bár saját maga is veszélyben lehetett, percekig állt mozdulatlanul, lehajtott fejjel. Olyasmire készült, melyre senki sem vetemedett volna. Üldözőbe venni Gordarát…

Gordara nem mindig falta fel egyből a prédát – legalábbis Arawn így hallotta. Az ősféreg hatalmas étvággyal bírt, de ritkán szánta rá magát a vadászatra. Ha kimozdult odújából, rendszerint jelentős mennyiségű élelmet gyűjtött össze. A döghúst azonban nem kedvelte, ezért ha már jóllakott, igyekezett élve elfogni a zsákmányt. A szájából kispriccelt váladékával napokra le tudta bénítani áldozatait.

Arawn reménykedett benne, hogy társának is ez a sors jutott, és még időben rátalál, mielőtt felfalná a szörnyeteg.

A beomlott üregen keresztül nem mehetett Gordara után, de a lény, ahogy a talaj alatt haladt, kitüremkedő földsávot hagyott maga után.

A halálpap egyik kezében a kaszabbal, másikban kaszájával az ősféreg után eredt.

A nyomok egy hegyoldalhoz vezettek. Lefeküdt a derékig érő sásba, és a sziklán tátongó mély hasadékot fürkészte. A kőfalon karvastagságú fognyomokat látott.

Mivel lent így is, úgy is sötét lesz, úgy döntött, éjszaka fog behatolni a szörny fészkébe. Fáklyát nem gyújt, megpróbál észrevétlen maradni. Bár látni nem fog, mégsem lesz teljesen vak.

Becsukta a szemét, kirekesztette a külvilágot, és Istenéhez imádko-
zott. Kérte őt, hogy ha küzdelemre kerül sor, irányítsa karjait. Aztán azért fohászkodott az Urához, hogy ruházza fel az elkövetkező órákra a Belső Látás képességével, mellyel felfedezheti az élőket.

Közelgett a naplemente. A szél vadabbul kezdett fújni.

Arawn nem nyitotta ki szemét, de így is érzékelte a körülötte lüktető sás életerejét, sőt még a legapróbb hangyáét is, mely a háta mögött lévő fa törzsén kapaszkodott fel épp. A halálpapra veszélyt jelentő lények nem voltak a közelben, bölcsen elkerülték Gordara vadászterületét.

Arawnt nyugtalanította, hogy a barlang mélyén a kiálló sziklákat és egyéb akadályokat nem látja majd, de Istenének köszönhetően az ősféreg és Zaub életesszenciáját a sötétben is érzékelni fogja. Kénytelen lesz majd a kaszájával kitapogatni a környezetét, ha nem akar nekimenni egy kiálló sziklának vagy falnak.

Eljött az idő. Mély lélegzetet vett.

Egy éjjeli lepke repkedett előtte fűszálról fűszálra, látszólag céltalanul keringve. Csak szállt, szállt…

…szállt a véres húscafat, melyet kaszájával hasított ki a fenevadból.

A féreg kidülledő szemfogaival törte-zúzta, amit épp elért, a halálpap azonban nem volt közöttük.

Arawn többnyire nem tudta, hogy éppen hova lép, vagy hogy mi történik körülötte, ösztönösen cselekedett, s eddig nem hibázott.

A barlang falára sok helyen moha tapadt, és néhol gombák nőttek ki a repedésekből, melyeket a Belső Látás révén világító foltokként érzékelt, így mozgásterét is könnyebben be tudta határolni.

Mikor hallotta, hogy a fenevad beszívja a levegőt, oldalra vetette magát, s alig egy arasznyira süvített el mellette a szörny szájából kitörő váladék. A lény teli torokból bömbölt, s a kiáramló levegő elsodorta volna a halálpapot, ha nem talált volna menedéket egy szikla mögött. Kaszáját a hóna alá szorítva, kezeit a fülére tapasztotta, hogy meg ne süketüljön a vérfagyasztó hangtól. Mikor a féreg üvöltése alábbhagyott, Arawn előugrott fedezéke mögül, és megpörgette maga körül a kaszáját, távol tartva ellenfelét.

Szíve nagyot dobbant, ahogy felfedezte a fal mellett eszméletlenül fekvő alakot.

– Te vagy az, Zaub?! – kérdezte reménykedve. Odaugrott a halovány fényforráshoz, és megérintette. Megkönnyebbülve sóhajtott fel. – Hála Istennek!

A bestia lassan tekergőzve megindult feléjük. Arawn el akarta ke-
rülni a harcot, társát felmarkolva már odébb is állt volna, ellenfele azonban nem eresztette olyan könnyen őket, a vérükre szomjazott.

A végzet olyan robajjal csapott le, mintha az egész barlang összeomlott volna körülöttük. Arawn fiatal kora ellenére immáron sokadszor nézett szembe a halállal. Remegett a keze, de nem engedhette meg, hogy a félelem eluralkodjon rajta. Egy lépést sem hátrált. A gyilkos fogsor elől jobbra tért ki. Apró kődarabok pattantak ruhájának, mikor a féreg a mellette álló sziklába harapott.

Ha egy tükröt tartottak volna Arawn elé, önmaga is elborzad saját arckifejezésétől.

Ellenfele azonban nem riadt meg az ábrázatától, s újra támadásba lendült.

A halálpap élete csak egy hajszálon múlt. Félrevetődött, s közben kaszája élét belevágta abba a valamibe, ami a Belső Látásának köszönhetően vörös korongnak tűnt, s valószínűleg a féreg szíve lehetett. A fegyver végét kiékelte a kövekkel, majd teljes testsúlyával ránehezedett a farúdra, s tövig nyomta a görbe pengét a vastag bőrbe. A fenevad vére az arcába fröccsent. Ellenfele vad forgásba kezdett, azonban ő nem eresztette el fegyverét. A kasza szára recsegett-ropogott, de a szörny csak annyit ért el, hogy még jobban összevagdalta magát. Mikor a vonaglása alábbhagyott, Arawn egy erőteljes mozdulattal megszabadította a fejétől. A nyálkás test rángatózott egy ideig, megpróbált eljutni a barlang végébe gurult fejéhez. Nem sikerült neki, mozdulatlanná dermedt, s a halálpap nem látta többé a szörnyet.

Fellélegzett végre, de csak egy rövid időre, mert hirtelen egy borzasztó gondolat fészkelte be magát a fejébe. Bár ötven láb hosszú is lehetett a szörnyeteg, és legalább három ember kellett volna hozzá, hogy széltében át tudják érni, mégsem volt elég nagy ahhoz, hogy olyan hatalmas krátert hagyjon maga után, amekkorát korábban az erdei tisztáson látott. Gondterhelten ingatta a fejét, és már nem áltatta magát tovább azzal a hiú reménnyel, hogy Gordarát ölte meg. Az ősféreg több száz éve élhetett a mocsárban, s úgy hitte mindenki, hogy fajtájának utolsó képviselője. A kaszával feltrancsírozott szörnyeteg azonban nem lehetett más, mint az ivadéka.

Nem várta meg, míg a barlang igazi ura visszatér, gyorsan felnyalábolta Zaubot, és elhagyta a járatokat, melyek megannyi temetetlen áldozat, elkárhozott lélek nyughelyéül szolgáltak.

2.

Belial és Lentúr

Fekete csuhája vadul lobogott, ahogy szapora léptekkel végigmasírozott a folyosón.

– Üdvöz légy, Belial prior! – köszöntötte a fiatal pap a rémisztő alakot, miközben a szűk járat hideg falához tapadva fürgén félrehúzódott előle.

A prior nem válaszolt neki, elviharzott mellette, s eltűnt egy fordulóban.

A fiatalember még hosszú ideig hallotta döngő lépteit, bár nem volt megbizonyosodva róla, hogy nem saját szíve dobogásával téveszti-e össze. A prior láthatóan rossz kedvében volt, s ilyenkor célszerűbbnek látszott minél távolabb kerülni tőle.

Belial fellökte az útját keresztező élőholt csontvázszolgát, s ráadásképp belerúgott a fejébe, melynek következtében a koponya levált a testről, és zörögve legurult a lépcsőn. A prior szikrázó szemekkel, vicsorogva ment tovább. A fej nélküli csontváz felkászálódott és folytatta útját, mintha mi sem történt volna. Belial dühödten csapkodta öklével a falat, és közben az járt a fejében, hogyan alakulhatott ilyen rosszul e csodásan induló nap. Pár órával korábban még az elfogott nősténymanó sikolyai fülig érő mosolyt csaltak arcára, mikor izzó fogóval megtekergette szőrös mellbimbóit. A szörnyű visításra visszagondolva most is libabőrös lett a háta, és kéjes sóhaj hagyta el száját. De az Istenek ezt az apró örömet is sajnálták tőle.

Már éppen begyömöszölte áldozatát a présgépbe, amikor megjelent Gordeo testvér, és közölte vele, hogy Lentúr hívatja.

Belial nagyúr! Bocsásd meg, hogy ismételten megzavarom tevékenységedet, de Lentúr azt mondta, hogy ha most azonnal nem teszed tiszteletedet nála, akkor ő fog feljönni hozzád. Illetve megparancsolta nekem, kegyelmes prior, hogy adjam át, ha figyelmen kívül hagyod kérését, akkor letépi a fejedet és a valagadba dugja. Sajnálom domine, és nagyon röstellem, de Lentúr nyomatékosan meghagyta, hogy szó szerint idézzem sza-
vait – hadarta el Gordeo az üzenetet minél kisebbre görnyedve, majd gyorsan kihátrált a kínzókamrából, mielőtt papi elöljárója bevágta volna a manó mellé a présgépbe.

– Engem hívatni?! – ordibálta a prior. – Mit képzel magáról az a büdös denevér?!

Leért a lépcső aljára, és berúgta a tölgyfaajtót. Izzasztó forróságot és orrfacsaró bűzt érzett. Más paptársa öklendezni kezdett volna az állati és emberi ürülékre emlékeztető szörnyű szagtól, Belialnak azonban a fél arcát gennyes kelések borították – már régóta megtanult együtt élni a rothadással és annak kipárolgásaival.

Sötétség uralta a helyiséget, különösen a szoba egyik sarkát, mely már-már természetellenes feketeségbe borult, s ahol Beliallal azonos magasságban két vörös pont izzott.

– Itt vagy végre! Máskor hamarabb gyere! – szólalt meg a sötétség hideg, hátborzongató hangon.

Belial prior a földre köpött, és öklét rázva kifakadt.

– Ha még egyszer kínos helyzetbe mersz hozni a szolgáim előtt, visszaküldelek a pokolba! Kinek képzeled magad?! Ennek a helynek én vagyok a vezetője, te pedig nem vagy egyéb, mint egy…

– Mint egy micsoda?! – vágott a szavába a lény, s a sötétség közelebb húzódott a priorhoz. – Mi vagyok én? Hadd halljam!

Egy mocskos állat! Bárcsak betuszkolhatnálak a présgépembe – gondolta a prior, de hangosan csak ennyit mondott:

– Egy vendég vagy. Egy vendég, aki nem tudja, mi az a tisztelet, melyet vendéglátója iránt tanúsítania kellene – mondta annak ellenére, hogy nagyon is tisztában volt vele, vallási elöljárójával beszél.

Lentúr komoly hangon így szólt:

– Jól vigyázz! Ha magadra haragítasz, kitépem a szívedet, a lelkedet meg száműzöm oda, ahonnan jöttem. Értékelem a bátorságodat, sőt néha még a vakmerőségedet is, de ne ess túlzásba! Én itt nem csak egy vendég vagyok. Tekints rám úgy, mintha az Istened lennék! Foglald imába a nevem, szolgálj hűségesen, most pedig borulj térdre előttem, és talán megbocsátom meggondolatlan szavaidat!

Belial prior tett néhány lépést a két izzó pont felé, míg el nem nyelte a lény fekete aurája, és a homlokán nem érezte a szörnyeteg forró leheletét.

– Nem fogok hajbókolni előtted. Nélkülem egy űzött vad lennél a világunkban. Mi táplálunk, mi gondoskodunk a töméntelen véráldozatról. Ha nem rejtelek el a föld mélyén, már régen jött volna valaki, aki száműz oda, ahová való vagy. Nem borulok térdre előtted, és ha a szolgáim előtt is hasonló hangnemben szólsz hozzám, kiontom a nyomorult életed.

Lentúr felhorkant. Ilyenkor sajnálta igazán, hogy a prior olyan erős akarattal bír, melyet bűverővel nem volt képes megtörni.

– És mégis, hogyan ölnél meg? – kérdezte a papot. – Azokkal a varázslatokkal, amiket Dimorachtól kaptál? Mert hogy a Halál Isten elhagyott! Minden varázserődet az Istenünknek köszönheted. Dimorach varázslataival akarsz ártani nekem? Ezt ugye te sem gondolod komolyan? Vagy ennyire ostoba vagy?

– Fegyverrel! Jéghideg acéllal metszeném el a torkodat. Azzal végeznék veled – ábrándozott hangosan Belial.

– Vakmerő halandó, fegyver bennem kárt nem tehet, ezt már tudhatnád.

Most Belial volt az, aki felnevetett.

– Megnézném, hogy a csupasz bőröd az Arató Halálnak is ellenáll-e – mondta.

Hosszú másodpercekkel később Lentúr idegesen így felelt:

– Annyira te sem lehetsz botor, hogy még egyszer kezedbe merd venni az Arató Halált. Az a szentségtelen Kasza előbb ölne meg téged, mint hogy használhatnád ellenem.

– Tegyünk egy próbát?! – ordította Belial.

– Mi ketten nem vagyunk ellenségek – felelte Lentúr nyugodt hangon. – Ugyanazt az Istent szolgáljuk. Szövetségesek vagyunk.

Belialnak e szavak már jobban tetszettek, s lecsillapodott.

– Miért óhajtottál látni? – kérdezte.

– Eh, úgy látszik a halandók ostobasága engem is megfertőzött. Itt vitatkozunk egymással, mikor fontos mondanivalóm van számodra. Azért kérettelek magamhoz, hogy tudassam veled, egy pap tart a birtok felé.

– Csontvázharcos őreim nem jelezték senki közeledtét.

– Azok az alantas élőholtak jóformán azt sem vennék észre, ha egy birkanyáj vonulna el előttük hangosan bégetve. Messze van még az idegen, csak napnyugtára várhatjuk érkezését, de én már órák óta tudok a jöveteléről, s ha időben megejted a látogatásodat nálam, megfelelően felkészülhettünk volna a fogadtatására.

– Ugyan ki az az idegen, akinek ily figyelmet szentelsz?

– Egy magas rangú halálpap. Ugyanolyan erő árad a koponya-szimbólumából, mint az öreg csuhásnak, akit nemrég öltünk meg.

Belial összehúzta sűrű szemöldökét.

– Még egy inspektort küldtek volna? Ettől vagy ilyen nyugtalan? – kérdezte gúnyosan.

– Ne becsüld alá az ellenséget! Hidd el, megérzem, ha valaki problémát jelenthet.

A prior egy pillanatra elgondolkozott rajta, hogy Lentúr biztos az idegenre gondolt-e és nem őrá.

– Csak egy ember – mondta Belial. – Egy ember a Fekete Egy mágiájával. Egykor én is ismertem ezeket a varázslatokat. Néhány trükk, semmi több. Mit árthat nekünk? Tucatnyi szolgám és több száz élőholt katonám van.

– Valószínűleg semmit. Nem is attól tartok, hogy nem tudnátok elbánni vele. Sőt, pont az aggasztana, ha elbánnátok vele.

– Miért is?

– Használd az eszedet, halandó! Azt még el lehetett hitetni a halálpapokkal, hogy az előző inspektor sajnálatos betegség miatt búcsúzott el az élők sorából, de szerinted, hogy vélekednének a nemes egyházatyák, ha rövid időn belül egy másik ellenőrük haláláról is hírt kapnának?

– Kit érdekel?! Majd kitalálunk valamit. El sem jutott hozzánk, a mocsárba veszett, levadászta egy kobold horda… bármit mondhatunk.

– Nem érted a helyzetet, prior! Ha gyanút fog a Rend, hogy a monostorunkban nincs minden rendben, ránk küldik az inkvizíciót. Majd ha főpapok és birodalmi lovagok faggatnak arról, hogy mi történik a kis birtokunkon, akkor bánni fogod, hogy nem jártál el körültekintőbben. Úgyhogy fogadd meg, amit mondok, és gondoskodj róla, hogy az inspektornak ne essen semmi bántódása, s nyugtasd meg, hitesd el vele, hogy a Fekete Egy hűséges követője vagy, a Rend tanai szerint vezeted a monostort, és hogy mennyire lesújtott az öreg pap halála!

Belial elhúzta a száját.

– Nem kenyerem az effajta színjáték, de megteszem, ami tőlem telik. Megeshet azonban, hogy gyanút fog az inspektor, s kiderít valamit Uliaros haláláról vagy a véráldozatokról. Abban az esetben mit tegyünk?

Lentúr suhintott egyet szárnyaival. A forró, bűzös levegő felkavarodott a szobában.

– Akkor meghal…

3.

Az Orm-hegykatlan

Arawn lesöpörte verejtékező homlokáról az izzadtságcseppeket. Térdre esett, és közben hangosan fújtatott. Úgy érezte, hogy ha még két lépést meg kellene tennie, menten elájulna. Mégsem maradhatott ott, ahol volt, a lehető legmesszebb kellett kerülnie Gordara barlangjától. Biztos volt benne, hogy elég akár egy-két hátrahagyott izzadtságcsepp, hogy a fenevad a nyomára leljen.

Megragadta az ájult Zaubot, talpra állt, és remegő lábakkal maga mögött hagyta a tisztást.

A halálpapok a nevelése során legalább akkora figyelmet szenteltek erőnléte javításának, mint elméje csiszolásának. Fegyvermesterének és az általa megkövetelt szigorú testedzéseknek köszönhetően állóképessége vetekedett bármelyik harcoséval, de a másfél mázsás Zaubbal a hátán így is reménytelennek tűnt órák hosszat rohannia. Mégsem állt meg, futott tovább, s mikor már nem bírta erőből, a hitére hagyatkozott. Akkor már nem kerülgette a göcsörtös faágakat, és nem nézett a lába elé, hogy bele ne akadjon a kiálló gyökerekbe; teljesen kirekesztette a külvilágot, lelke messze járt, s észre sem vette, hogy csukott szemmel rohan tovább. Egy pillanatig sem gondolt arra, hogy beleszaladhat egy fatörzsbe, tüskés bozótosba vagy árokba, csak vakon ment előre, magabiztosan, s úgy tűnt, megállíthatatlanul.

Bár továbbra sem nyitotta ki a szemét, mégis világosságot látott, ez a fény azonban nem evilági volt: képzeletéből származott vagy magától az Istenétől.

Csak akkor tért vissza a valóságba, mikor Zaub rángatni kezdte, és ki tudja hányadszor kiáltott rá, hogy tegye le végre.

Abbahagyta a futást, és lerogyott a földre. Merő izzadtság volt. Nem tudta mennyi ideig szaladhatott, de a nap állásából arra következtetett, több óra is eltelt már azóta, hogy maguk mögött hagyták az ősféreg barlangját. Zihálva mérte végig Zaub sérüléseit. Társa feltépett bőrzekéje alatt az orkok ejtette seb ismét felszakadt, karján és fején vöröseslila zúzódások éktelenkedtek.

– Hogy vagy? – kérdezte Zaubot, és közelebb lépett hozzá.

A templomszolga a homlokát dörzsölgette.

– Úgy érzem magam, mint akin keresztülszaladt egy troll horda.

Arawn elővett egy rongyot, és elkezdte kitisztítani a sebeit.

Zaub dühösen felhorkant.

– Nagyon fáj? – kérdezte tőle a halálpap.

– Micsoda? – nézett rá értetlenül a templomszolga. – Ja! A sebem? Dehogy! Csak az üres gyomrom miatt morgok. Mindig ilyen vagyok, ha nem reggeliztem.

Arawn egy ruhadarabbal bekötözte társa vállát. Amint végzett vele, és megbizonyosodott róla, hogy nincsen komolyabb baja, vallatóra fogta:

– Reggel, mikor felébredtem, nem voltál a táborhelyünkön. Hova mentél anélkül, hogy megkérdeztél volna?

Zaub legörbülő szájjal és lesütött szemmel válaszolt.

– Az a kövér nyúl tehet róla. Nagyon kövér volt, legalábbis annak tűnt, de lehet, hogy csak nagy volt a szőre. Ott ugrált előttem alig egy karnyújtásnyira, szinte felkínálta magát reggelire. Megpróbáltam elkapni, de túl fürge volt. Bevetette magát az erdőbe, én meg utána rohantam. Aztán nem emlékszem semmire. Mintha kicsúszott volna a lábam alól a talaj, elvesztettem az eszméletemet. Csak meg akartalak lepni egy finom reggelivel. Ne haragudj! Fogalmam sincs, mi történhetett – mondta kezeit tördelve.

Arawn bosszús tekintettel meredt rá.

– Gordara, az ősféreg kapott el.

Zaub hitetlenkedő arcot vágott.

– Akkor hogy lehetek még életben?

– Magával vitt a barlangjába. Szerencséd volt, hogy nem evett meg egyből! Mikor rád találtam, csak a porontya volt ott. Épp felfalni készült. Hála az Úrnak, sikerült időben végeznem vele.

Zaub hirtelen átölelte, majd hátralépett, és mélyen a szemébe nézett.

– Köszönöm, hogy utánam jöttél, és megmentetted az életemet.

– Fordított esetben te is ugyanezt tetted volna.

– Én ugyan be nem tettem volna a lábam az ősféreg barlangjába. Esetleg egy medvéébe. Azzal még megküzdöttem volna, hogy újra lássam a sápadt képedet. Na, de Gordara! Isten ments!

Arawn Zaubbal együtt mosolygott, mert tudta, hogy társa a szavai ellenére sohasem hagyná cserben.

– Együnk, aztán továbbmegyünk! – mondta Arawn a templomszolgának, majd hozzátette: – Innentől a saját lábadon gyalogolsz.

Késő délutánra maguk mögött hagyták a mocsaras erdőt, és az Orm lábához értek. Ameddig a szem ellátott, mindenhol kopár sziklák meredeztek az ég felé.

Egy keskeny hegyi ösvény vezetett át a kövek birodalmán. Idővel kiszélesedett, és számtalan másik futott bele. Innen már csak néhány percnyi gyalogútra volt az Orm-hegykatlan és Belial prior sziklába vájt monostor-erődítménye.

Annak ellenére, hogy a táj teljesen kihaltnak tűnt, Arawn úgy érezte, figyelik őket. Hirtelen kavicsok hullottak alá a magasból, és por borította be az utat. Hátukat egymásnak vetve előrántották fegyvereiket. Zaub a fenti sziklapárkányokat fürkészte. Szeme résnyire szűkült.

– Veszélyben vagyunk? – kérdezte a papot.

Arawn nem felelt rögtön. A kőfalon húzódó sötét repedéseket figyelte, különösen azokat, amik elég nagyok voltak ahhoz, hogy elrejtsenek egy embert.

– Nem érzékelek életet a közelben – mondta nyugtalanul, aztán megkönnyebbülten felsóhajtott. – Meg is van az oka, hogy miért nem. Holtakat kellett volna keresnem!

A sziklák árnyékából, a hasadékok mögül emberi csontvázak, rothadó tetemek kúsztak elő.

Zaub feje fölé emelte bunkósbotját, és néhányszor megsuhogtatta a levegőben.

– Gyertek! Megeszlek benneteket vacsorára! – kiáltott a halálon túli lényeknek, miközben fegyverével a földet verte. Ahogy a támadók bűze megcsapta az orrát, kénytelen volt szőrös karjával eltakarni kapitális méretű szaglószervét. – Kihagyom ezt a zabálást. Ezeknek olyan a szaguk, mintha szarban fetrengtek volna. Kinek okoz így örömet a lemészárlásuk?!

– Nem lesz küzdelem – mondta csendesen a halálpap, miközben a feléjük araszoló, vonagló alakokat szemlélte.

Mire az egyik járatból az utolsó lény is előbukkant, lehettek vagy háromtucatnyian.

A lomha élőholtak közül kiemelkedett egy kaffogó, viháncoló alak, akinek a zombikhoz hasonló, hajmeresztő kinézete volt, de sokkalta fürgébben mozgott, és sötét lánggal izzott a szeme. Artikulálatlan szavakat hörgött fel oszlásnak indult tüdejéből, miközben a sereg élére ugrott.

– Tartsd távol tőlem a ghoult, és vigyázz, hogy téged se érjen el! Ha beléd mar, lebénulsz a mérgétől – mondta Arawn, miközben a földbe szúrta kaszája nyelét, és vállával megtámasztotta fegyverét. Mindkét kezével megragadta a nyakláncán viselt kis csontkoponyát, és lehunyt szemmel magasba emelte a Halál Isten szent szimbólumát.

A ghoul veszett kutyaként rontott a védtelen halálpapra.

Zaub közbelépett, és bunkósbotjával köszöntötte a szörnyet. A lény az ütéstől hátratántorodott, és belegabalyodott a mögötte lévő társaiba.

A templomszolga újabb félelmetes erejű csapásra emelte fegyverét, csak azzal volt gondban, hogy kit üssön le. Egyszerre hatan készültek rávetni magukat, és legalább ugyanennyien ugrottak paptársa felé is.

Arawn kinyitotta a szemét. Bár az ellenség karnyújtásnyira volt tőle, mégsem rájuk figyelt. A sziklákat nézte, a földet meg a levegőt. A kövek és a felhők mögé látott, s mindenhol érezte a Halál jelenlétét, az ebből fakadó erőt pedig összegyűjtötte csontkoponyájába.

Nem sújtott le tisztító lángcsóva az égből, nem izzott fel vakító fénnyel a szimbóluma, és nem remegett meg a föld, az élőholtak mégis egymással versenyt futva, eszelős sebességgel hátráltak meg. A többségnek sikerült visszamenekülnie a járatokba, de voltak, akik túl közel tartózkodtak a szent szimbólum bűvköréhez, köztük a ghoul is. Az élőholtak vezére és sorstársai már nem tudtak elszaladni, lebénította őket a koponyából áradó láthatatlan erő, s engedelmeskedni kényszerültek a halálpapnak.

Zaub a földbe döngölte a legközelebbi zombit, majd ráeszmélt, hogy felesleges az igyekezete, társa már lényegében győzelmet aratott valamennyi ellenfelük felett.

– Ez aztán nem semmi!!! Meg kell, hogy mondjam, Raul, kezdek megijedni tőled. Közelebb állsz a holtakhoz, mint az élőkhöz.

– Mi mást vártál egy halálpaptól? – mosolygott Arawn. – Az ilyen alacsony rendű élőholtak könnyen kiszámíthatóak és manipulálhatóak. Akik itt maradtak, nem csak lebénultak, az irányítást is átvettem felettük. Nézd!

Odalépett az egyik csontváz elé, és utasította, hogy térdeljen le. Az élőholt levetette magát a lábai elé, és megcsókolta a saruját.

– Most pedig kelj fel, és ugrálj, mint egy béka! – kiáltott rá, és a csontváz engedelmeskedve odébb szökdécselt.

Zaub elnevette magát, mire Arawn intett a csontváznak, hogy hagyja abba az ugrándozást.

– Ugye nem akarod magunkkal hozni őket? – tűnt el Zaub arcáról a mosoly. Bár már sok élőholtat látott, nem tudta megszokni társaságukat.

– Miért is ne? Mindjárt megérkezünk Belial prior templomához. Ennél hozzám illőbb kíséretem nem is lehetne.

A templomszolga végigfuttatta tekintetét a mozdulatlanul álló szakadt csontvázakon, majd amikor látta, hogy társa komolyan gondolta a dolgot, és továbbindult nyomában az élőholtakkal, nem tehetett mást, duzzogva beállt a sor végére.

Az Orm-hegykatlan meredek sziklafalak által körülzárt kopár völgy volt. A hegyek túloldalán a Mongor Birodalom határai húzódtak, s ha megmászták volna a csúcsokat, ilyen szép időben szabad szemmel is kivehették volna Regoda végvárának égbe szökő, vaskos tornyait.

Arawnt néhány mérföld választotta el hazájától, mégsem érzett honvágyat. Szülőfaluja, Zöldhegy mindössze egy napi járóföldre volt Rego-
dától, de nem vágyott vissza, nem volt semmi, ami odakötötte volna. Szülei már rég meghaltak, mások meg nem igazán hiányoztak neki. Talán Zegius, a kovácsmester fia az egyetlen a gyerekkori barátok közül, akire örömmel gondolt vissza, és szerette volna tudni, mi történt vele.

A hegyoldal egy várkapu nagyságú bemélyedése tükörsima sziklafalban végződött, és egy egyenes repedés futott végig rajta hosszában, egészen a talajig.

– Megérkeztünk – mondta Arawn Zaubnak a bemélyedés felé mutatva. – Ez Belial prior hegy mélyébe vájt monostorának bejárata.

A környezetébe olvadó kapu felett a falon elszórva karvastagságú réseket lehetett felfedezni. Leginkább természetes képződményeknek tűntek, vagy kőféreg fúrta járatoknak, valójában a halálpapok-vájta lőrések voltak, ahonnan számszeríjaikkal könnyedén leszedhették a kaput ostromló ellenséget. Nem mintha át lehetett volna törni a két láb vastag bejáratot, legalábbis néhány troll és egy faltörő kos nélkül biztos nem.

Ahogy a környezetet fürkészték, halk harangszóra figyeltek fel. Egészen addig nagyon távolinak tűnt, míg a kapu zárva volt. Azonban ahogy a vastag kőszárnyak széthúzódtak, a harangzúgás felerősödött.

Két fekete csuhás alak lépett elő a sötétből kaszával felfegyverkezve. Megálltak a kapu két oldalán, és nem mozdultak. Hamarosan megjelent egy harmadik köpönyeges alak is, pont akkor, amikor a harangszó abbamaradt. Az első, amit észrevettek rajta, a gennyes kelésekkel borított arca volt. Bár Arawn még sosem találkozott az Orm-hegykatlan vezetőjével, a férfi vastag ezüst nyaklánca, rajta a priori ezüstkoponyával, rögtön elárulta, hogy kihez van szerencséje. Belialnak, ahogy őket vizslatta, résnyire szűkült a szeme, s Arawnnak az az érzése támadt, hogy határtalan megvetés és gyűlölet árad feléjük e pillantásból. Rögvest elvetette e képtelen gondolatot, s úgy vélte, csak a szemébe sütő nap késztette hunyorgásra az előtte álló férfit. A prior baráti szavai is megerősítették utóbbi megállapításában.

– Köszöntelek testvérem! Megtiszteltetés számomra, hogy templomomban fogadhatlak. A nevem Belial prior. Benned kit tisztelhetek?

A prior beszéd közben végig Arawn szemébe nézett, Zaubra csak egy futó pillantást vetett, azt is csak amiatt, mert nem bírta megállni, hogy ne csodálja meg a templomszolga hatalmas izomkötegeit. Az élőholt kíséretet mintha észre sem vette volna.

– Köszöntelek én is, tiszteletreméltó prior! Arawn inspektor vagyok Zabergan prior monostorából.

A tűző nap ellenére Belial prior szeme nagyra nyílt.

– Meglehetősen szokatlan neved van – jegyezte meg. – Mármint nem maga a név szokatlan, hanem az, hogy téged hívnak így. Úgy tudom, Arawn a mi Urunk egyik régi neve volt, vagy legalábbis egy szládjáé. Különös hogy téged is így neveznek. Nyugtass meg, hogy nem a Fekete Egy földi megtestesülése vagy, és nem kell hasra vetnem magam a lábaid előtt, amiért nem ismertem fel személyedben a mi Urunkat?! – mondta inkább ironikusan, mint félve, majd meg sem várva a halálpap válaszát, így folytatta:

– Jobban örülnék, ha a beszélgetést a monostor biztonságos falai között folytatnánk. Számtalan ork és kobold bóklászik errefelé, veszélyes e vidék. Mit mondanék a priorodnak, ha elragadna egy útonálló banda, és tragikus halálhíredről kellene beszámolnom neki?

– Köszönöm aggódásodat, de meg tudom védeni magam, hála a Fekete Egynek. Amint látod, segítségemre van hű szolgám, Zaub és élőholt kíséretem.

Belial csak most nézte meg a zombikat és a ghoult.

– Ezek a holtak a templomunkat szolgálják. Múlt héten kóboroltak el. Azóta kutatunk utánuk. Hálás vagyok érte, hogy visszahoztad őket, fiam! – mondta a nálánál jó huszonöt évvel fiatalabb inspektornak.

– Jobban kellene vigyáznod a szolgáidra! Innen nem messze, a sziklás ösvényen ránk támadtak, s nem sokon múlt, hogy a vesztünket okozzák.

– Az szörnyű tragédia lett volna – felelte a prior. – Szerencsére egy magadfajta inspektornak szemmel láthatólag nem okoznak gondot az ilyen alantas lények. Úgyhogy még jól is alakult, hogy rájuk találtál. Még egyszer köszönöm, hogy visszahoztad őket!

Megmarkolta ezüstkoponya-szimbólumát, intett a holtaknak, s azok azon nyomban elhúzódtak Arawntól, és felsorakoztak mögé.

Arawn arcán nem lehetett látni, de megdöbbent attól, hogy a prior milyen könnyedén szerezte vissza az irányítást az élőholtjai felett.

– Kövessetek! – parancsolta Belial, és a halálpap egy pillanatig nem tudta, hogy szavait hozzájuk intézte-e vagy az élőholtakhoz.

A csontváz-zombik és a ghoul megindultak utána a hegy mélyébe, Arawn és Zaub pedig követték őket.

4.

A Lakomák Terme

– Disonia! Élsz még?! – A kétségbeesett kiáltás nagyon messziről jött. A kínnal kövezett úton a szavak, ha nehezen is, de eljutottak a tudatáig, és mardosó pengeként hasítottak elméjébe.

Nem akarok élni, apám. Így már nincs értelme az életnek. Olyan jó lenne újra gyereknek lenni, amikor még nem is sejtjük, miféle borzalmakat rejt a világ. Olyan jó lenne meghalni, megpihenni. Minden jobb lenne, mint most – akarta mondani az apjának, de csak egy elcsukló nyöszörgésre telt erejéből.

Érezte, hogy megfogják a kezét, és szorosan átölelik. Aztán könnyeivel küszködve így szólt hozzá az apja:

– Ki kell tartanod, leányom! – hallatszott elcsukló hangja. – Nem adhatod fel! Imádkozz az Istenekhez! Magasságos Élet Ura, segíts rajtunk! Fény Istene és Béke Hírnöke, ne hagyj el bennünket! Kíméljétek meg legalább a leányom életét! Még csak tizennyolc éves szegény!

– Nem látnak bennünket az Istenek! – szakadtak fel végre Disonia torkából a reménytelen szavak. – Különben nem hagyták volna, hogy ez történjen velünk. Mind meghalunk – mondta keményen, és kínkeservesen még hozzátette: – Itt csak egyetlen Isten van, a Halál Istene.

Nem messze tőlük hangosan felzokogott a penészes sarokban görnyedő nősténymanó. Kis kezecskéivel szétmaszatolta pufók arcán végigfolyó könnycseppjeit.

Disonia apja dühödten így szólt:

– Akkor imádkozzunk a Halál Istenhez! Az ő házában vagyunk, az ő papjainak a foglyaiként, és könnyen lehet, hogy hamarosan ő vezet át bennünket a túlvilág kapuján, de éppen azért, mert ő itt az Úr, fohászkodjunk mindannyian az ő könyörületességéért!

Könyörületesség! – köpött a földre a lány.

Köpete több vért tartalmazott, mint nyálat. Kinyitotta véreres, megdagadt szemét, és az apjára nézett, majd az egy éves kisbabára hason-
lító manóra, végül a falhoz láncolt, összevarrt szájú, ájultan lógó druidára és a mellette heverő, összevert csuhásra.

Könyörületesség???

Eleget látott. Becsukta szemét, és megpróbálta kirekeszteni a fájdalmat, a csontig hatoló hideget, a külvilágot, mindent, ami az élethez kötötte még.

– Segíts rajtunk, Halálnak Ura! Küldd el értünk megváltó szolgádat! – hallotta apja imájának utolsó szavait, aztán visszazuhant a sötétségbe. – Küldj valakit, aki segíthet rajtunk!

Csaknem kétszáz láb kőréteggel feljebb Arawn mögött hangos robajjal csapódott be Belial prior templomának robusztus főkapuja.

Egy keskeny járatban találták magukat, ahol két ember éppen csak elfért egymás mellett.

A falakon, végig a folyosó mentén, ujjnyi széles lyukak tátongtak egymástól egy láb távolságra. Arawnnak az a sejtése támadt, hogy az üregek végén oldalfolyosók húzódnak, ahonnan a papok, esetleg élőholt szolgáik könnyedén lenyilazhatják vagy dárdákkal ledöfködhetik a nemkívánatos behatolókat.

Egy valamivel kisebb, de az előzőhöz hasonló kapun mentek át, és közben megfigyelhették, hogyan működik. A hatalmas kőlapokat görgők segítségével tucatnyi csontvázharcos mozgatta. Mikor elhaladt mellettük a csapat utolsó tagja is, összetolták a kapuszárnyakat, és kiékelték a görgőket, hogy kintről még véletlenül se legyen senkinek se esélye bejutni.

Egy akkora terembe érkeztek, ahol egy sárkány is kényelmesen ellakott volna. Gondosan lecsiszolt, négyszögletes kőlapok borították a padlót. A bejárat mellett egy fapad állt, mely az őrök pihenőhelyéül szolgálhatott. Hosszú, fekete szőnyeg futott végig a helyiségen egészen a szemközti díszes bronzajtóig. Az összezárt ajtószárnyak Vargaunt, a Halál Isten szládját ábrázolták, amint kaszában végződő karjaival a csatamező közepén az ellenséget irtja.

Az oldalsó falakból járatok indultak szerteszét. Volt, amelyik csak egy szélesebb üregnek tűnt, és akadt olyan, amelyik valószínűleg hosszan benyúlt a hegy gyomrába.

A terem jobb és bal oldalán, egymással szemben egy-egy csigalépcsőt vettek észre. A bal oldali felfelé vezetett, a másik a föld mélyébe.
A süvítő, hűvös széltől vadul lobogtak a falra erősített mécsesek lángjai. Alig tudták megvilágítani a barlangot, inkább tűntek életszívó lidércfényeknek, mint meleget és világosságot adó közönséges tűznek.

Arawn karja libabőrös lett. Nem csoda, ha Uliaros testvér tüdőgyulladást kapott itt – gondolta. Azonban nem csak a hideg zavarta, hanem a rothadás bűze is, melyet az alsó járatokból érkező szellő hozott magával.

Belial prior elköszönt a társaságtól, és a lefelé vezető csigalépcsőn elhagyta a termet, de előtte rábízta Arawnt egy szakadt rongyokat viselő, sovány fiúra, aki talán még tizenhat éves sem volt. Meghagyta neki, hogy vezesse a vendéget a szobájába, gondoskodjon a kényelméről, s ha az inspektor kipihente az út fáradalmait, kísérje a Lakomák Termébe, ahol a vacsora kellemes elköltése mellett előadhatja majd jövetele célját.

A priorral együtt az élőholtak is távoztak.

– Kövessenek, kérem! – mondta a fiú, és elindultak felfelé a bal oldali csigalépcsőn.

A járatban csak egymás mögött fértek el, s még így is volt, ahol Zaubnak oldalra kellett fordulnia, hogy széles vállai ne akadályozzák a továbbhaladásban. Arawnnak az jutott az eszébe, mi lenne akkor, ha valaki épp most jönne lefelé. Hogyan férnének el egymás mellett?

Jó harminc lábbal feljebb felfigyelt egy gyertyafényes beugróra. Az üregben két csontvázharcos várta, hogy elmenjenek mellettük.

– Izzasztó egy lépcsősor – mondta a fiú, mikor végre felértek. Lihegett, mint egy kutya, kilógó nyelvével alig tudta megformálni a szavakat. – A folyosó végén van az étkező, és itt laknak a papok. Ez az Ön szobája, inspektor úr – kinyitott egy penészes faajtót, és belépett a szűk helyiségbe. – Helyezze magát kényelembe, atyám, míg csodálatra méltó izomzatú kísérőjének megmutatom a szálláshelyét. Őt az egyik ministráns-szobában tudom elhelyezni.

– Visszafelé hozz kérlek egy vödör langyos vizet, hogy lemoshassam magamról az út porát!

– Úgy lesz, atyám – felelte a fiú, majd átnyújtott egy égő gyertyát mielőtt távozott volna Zaubbal.

A helyiség távolabbi sarkában egy kandalló állt, felette derékvastagságú kürtő vezetett a magasba. Belseje üresen tátongott, még hamu sem volt az alján; teljesen belepte a por. A kandalló mellett kis faláda hevert, benne némi tűzifával. Az átellenes oldalon egy hanyagul letörölt asztalon egy vizeskancsó és egy imakönyv árválkodott. Ezenkívül mindössze egy fekhely volt a szobában, egy kőágy, rajta durva szövésű pokróccal, olyan kényelmetlennel, hogy Arawn szívesebben aludt volna inkább a szabad ég alatt a füves réten.

Néhány lépéssel körbejárta a kis helyiséget, majd megállt az asztal előtt. Beleszagolt a kancsóba – legalább a víz nem volt poshadt.

Az asztalnak támasztotta kaszáját, és két kézzel megragadva a kancsót, belekortyolt, aztán hosszan ivott, majd elégedetten megtörölte a száját. Csöppet sem volt állott a víz. Valahol egy forrásnak kellett lennie a közelben.

Leült az ágyra, leszedte a saruját és a csuháját, aztán lecsatolta bőrvértjét. Mire végzett, a fiú visszatért hozzá egy vödör vízzel a kezében.

Letette az asztalra, és belemártott egy rongyot.

– Óhajtja, hogy megmossam a lábát? – kérdezte a halálpapot túlzottan is odaadó mosollyal az arcán.

– Majd ha olyan öreg vagy beteg leszek, hogy nem boldogulok magam, visszatérhetünk rá. Addig meghagyom az efféle kényeztetést a királyoknak és más nemes uraknak.

A fiú lebiggyesztette a szája szélét, aztán eszébe juthatott valami, mert újra vigyorogni kezdett, megvillantva teljes fogsorát, ami néhány sárgás fogból állt.

– Vagy inkább szeretné, hogy megmasszírozzam, atyám?

Arawn hátrébb húzódott.

– Hogy hívnak, fiam? – kérdezte.

– Kenin. Kenin papnövendék – felelte csillogó szemekkel.

– Kenin ministráns… régóta élsz a hegy gyomrában?

– Egy ideje. Nem számolom az éveket – megvakarta a fejét, és közben kibányászott a hajából egy borsszemnyi fehér valamit. Két ujja között forgatta egy darabig, majd a földre ejtette. – Apám egy gazdag birtokúr legfőbb írnoka volt. Belőlem, a kisebbik fiából papot akart nevelni, ezért amikor betöltöttem a tizenegyedik életévemet, a dominioni Fény Isten apátságába küldött. A karavánom azonban nem ért célba. Útközben rablók támadtak meg bennünket, lemészároltak mindenkit, egyedül nekem sikerült megmenekülnöm, hála érte a Magasságos Úrnak! Az otthonomba azonban nem találtam vissza. Eltévedtem, és a ha-
lálpapok fogságába kerültem. Mikor rám találtak, már több hete bo-
lyongtam a vadonban, és éhen haltam volna, ha nem visznek magukkal. Azóta eltelt néhány év, közben papnövendék lettem. Így visszagondolva mulatságos, hogy voltaképpen teljesülni fog apám kívánsága. Pa-
pot akart belőlem csinálni, és az is leszek. Csak nem éppen olyan, amilyet szeretett volna.

Miközben beszélt és nevetgélt, nem is tudatosult benne, hogy lassan egyre közelebb és közelebb lépdelt a halálpaphoz, majd kezében a nedves ronggyal elkezdett lehajolni az inspektor dereka felé.

Arawn megragadta a kezét, kivette belőle a rongyot, és távolabb tolta magától a fiút.

– Nos, Kenin! Sok sikert kívánok a papi pályafutásodhoz! A nehezén már túl vagy, hiszen ministráns csak abból lehet, aki kiállta a Hit Próbáját. Amikor kezedbe adták Istenünk szent szimbólumát, a parányi csontkoponyát, hogy azzal fékezz meg egy élőholt lényt, mit éreztél? Igaz is, milyen élőholtat kellett meghátrálásra kényszerítened?

A papnövendék hosszan meredt a rongyra.

– Hatalmat és erőt éreztem a Hit Próbáján! – mondta végül felszegett fejjel. – Egy ghoult futamítottam meg.

– Egy ghoult?!

– Igen, azt!

Arawn úgy érezte, nem mond igazat a fiú. Még egy felszentelt papnak is gondot jelenthet egy ghoul felett átvenni az uralmat. Bizonyára egy egyszerű csontváz volt, akivel meg kellett küzdenie. Persze az is rettentő nagy kihívás egy taknyos kölyöknek. Nem firtatta a dolgot. Fontosabb kérdések foglalkoztatták.

– Találkoztál Uliaros atyával?

A fiú alig észrevehetően hátrálni kezdett az ajtó felé.

– Csak egy ministráns vagyok. Nem engedtek a közelébe.

Arawn felvonta a szemöldökét.

– Én is inspektor vagyok, mint Uliaros atya volt. Mégis itt beszélgetünk egymással. Tehát találkoztál vele, vagy sem?!

Kenin elbizonytalanodott.

– Láttam a folyosón, de én magam soha nem beszéltem vele. Ha megengedi atyám, távoznék. Sok a munkám, és a prior nagyon szigorú tud lenni, ha valamelyik feladatommal nem végzek időben – sopánkodott, és közben meg sem állt az ajtóig.

– A priortól azt az utasítást kaptad, hogy legyél a szolgálatomra. Vagy rosszul emlékszem?

– Megbocsásson, atyám, örömmel teljesítem a parancsait, de segíte-
nem kell a konyhán, meg a latrina kitisztítása is az én feladatom. Ha nem végzek időben, megbüntetnek.

– Rendben van, természetesen nem akarom, hogy bármi bajod legyen miattam. Csak egyetlen kérdésre válaszolj még, aztán utadra engedlek. Amikor találkoztál Uliarossal, milyennek találtad? Betegnek tűnt?

A ministráns egyik lábáról a másikra nehezedett, és közben a földet nézte.

– Csak néhány pillanatig láttam. Meg sötétek is a folyosók. A szemébe sem mertem nézni. Sajnos nem tudok válaszolni, inspektor úr.

Arawn nem hagyta annyiban a dolgot.

– Nehezen szedte a levegőt? Köhögött? Erőtlen volt a járása?

– …Talán… igen, mintha köhögött volna.

– Mintha köhögött volna – dörzsölgette Arawn az állát.

– Elmehetek, atyám?

Arawn intett neki, hogy távozhat, s a papnövendék a következő pillanatban már ott sem volt.

A halálpap a vízzel teli vödörhöz lépett, megmosta arcát, felsőtestét, aztán lefeküdt az ágyra. Azon gondolkodott, vajon valóban a priortól való félelme és a sok teendője késztette-e sürgős távozásra a ministránst, vagy inkább az Uliaros atyával kapcsolatos kérdéseitől ijedt-e meg. S ha ez utóbbitól, akkor mi lehet az oka? Nem talált rá választ, ezért inkább másfelé terelte gondolatait. Vacsoráig azon töprengett, milyen kérdéseket fog feltenni a priornak. Élete első inspektori küldetése volt ez a mostani, ráadásul személyes ügynek is tekintette, hogy kiderítse az igazságot. Rá fog jönni, mi történt Uliarossal, addig nem hagyja el a monostort.

Valamivel később Kenin ismét megjelent, és elkísérte a Lakomák Termébe. A rövid úton, mely a szálláshelyétől az étkezőig tartott, a ministráns végig szóval tartotta. Arról beszélt, hogy mennyi munka hárul rá. Segédkeznie kellett Berillo atyának a főzésnél, aztán ételt és vizet vitt Zaubnak, aki templomszolga révén nem vacsorázhatott együtt a papokkal. Kifejtette, hogy bár számtalan élőholt szolgálja a papokat, semmire sem jók azon kívül, hogy őrt álljanak, lekaszabolják az ellenséget vagy sziklákat tologassanak egyik helyről a másikra.

– Soha ne bízza a főzést egy csontvázra, atyám – tanácsolta Arawn-
nak. – Nem érzékelik az ízeket, ezért képtelenek eltalálni a fűszerek megfelelő arányát. Már annak is örülhetünk, ha nem földet vagy homokot szórnak a levesbe só helyett, vagy ha nem főzik bele a saját kezüket – nyerítve felkacagott. – No meg gondoljon bele, milyen lenne, ha a fi-
nom fogásokat egy rothadó kelésekkel teli zombi szolgálná fel Önnek. Ezek a dolgok mind egyedül rám maradnak.

Arawn mosolygott a ministráns szavain, majd komoly képet vágott. Hogy lehet az, hogy neki kell mindent egyedül csinálnia? Talán ő az egyetlen papnövendék a templomban? – szerette volna ezt megkérdezni tőle, de beléptek a Lakomák Termébe, és minden szem rájuk szegeződött.

– Testvéreim, köszöntsétek hittestvérünket, Arawn inspektort, Zabergan prior templomából! – állt fel az asztaltól Belial prior, és a többi pap is így tett.

– Üdvöz légy, testvér! Isten hozott! Köszöntünk testvér! – hangzott fel egyszerre több torokból, Arawn számára mégis úgy tűnt, nem szívből jönnek a szavak.

A Lakomák Terme egy hosszú, boltíves borospincére hasonlított.
A jobb oldali fal mellett helyezkedtek el az asztalok, melyeknél négy-öt fős csoportokban ültek a papok. A legtávolabbi, ötödik asztalt egyetlen hittársával osztotta meg a prior.

Az asztalokon lévő rengeteg gyertyának köszönhetően szinte nappali világosság uralkodott a helyiségben.

A szemközti téglával kirakott falat díszablakok tették színesebbé. Mécseseket, apró szobrokat helyeztek el előttük. A terem végén egy ajtó vezetett tovább. Arawn elsétált a gyülekezet mellett Belial asztaláig. Próbálta megjegyezni az arcokat. A többség kitért a tekintete elől. Visszafordultak asztaltársaik felé, és halkan pusmogtak. Úgy tűnt, mintha attól tartanának, hogy rájuk omlanának a vaskos kőfalak, ha hangosabban beszélnének.

– Hadd mutassam be neked Kug-valkaddar alpriort, a helyettesemet – Belial az asztaltársa felé intett.

Kinézetre a prior szöges ellentéte volt. Míg Belialnak, akárcsak Arawnnak, határozott, kemény arcvonásai voltak, addig az alprior arca és teste, mintha szétfolyt volna. Kopasz, pókhasú ember volt, tömzsi ujjakkal, zsírpárnáktól vastag, rövid végtagokkal.

– Üdvözöllek, Kug-valkaddar testvér! – köszöntötte Arawn.

– Hasonlóképpen én is téged, testvér! – felelte az alprior, majd ne-
hézkes mozgással átadta helyét az inspektornak. – Sajnos elfoglaltsá-
gaim miatt nem költhetem el veled a vacsorát, de örülök, hogy megismerhettelek. Egy jótanácsot azonban megosztanék veled, ha nem ha-
ragszol. Menekülj innen mielőbb!!! Amint csak módod van rá, hagyd magad mögött a templomot! Fuss, míg megteheted! Hátra se nézz! Rohanj, ha kedves az életed! Különben… különben… – komoly arccal a priorra nézett, majd a hirtelen elnémuló paptársaira, aztán Arawnra. Fülig érő, torz mosolyra húzódott a szája. – …különben a mi tiszteletreméltó mesterszakácsunk, Berillo testvér ételkülönlegességeitől menthetetlenül elhízol, és olyan hájas disznó leszel, mint én. Akkor már hiába szeretnél elfutni, erőtlen vánszorgásra leszel csak képes.

Hangos hahotázásba kezdett, és szemléltetve szavait, nehézkes járással, szuszogva elhagyta a termet azon az ajtón, amin keresztül Arawn érkezett. Épp csak kifért rajta.

– Az alprior nagy mókamester – mondta korántsem vidáman Belial, majd az asztal közepén levő kancsó italból töltött egy pohárral az inspektornak, aztán magának is.

– Mit nem adnék egyetlen üveg bársonyos tokelnaui borpárlatért! Kedves inspektorom, legnagyobb sajnálatomra, szégyenkezve csak ezzel a förtelmes, általam démonölőnek nevezett itallal tudlak megkínálni. Emelem poharam az érkezésedre!

Bár Arawn egy kezén meg tudta számolni, hányszor ivott életében alkoholt, úgy döntött, nem lenne helyénvaló visszautasítania a prior invitálását. Koccintottak, ittak, és mindketten megköszörülték a torkukat.

– Kaphatnék egy pohár vizet? – kérdezte Arawn.

Belial intett Keninnek, aki szapora léptekkel távozott a terem végében lévő ajtón, majd hamarosan egy kancsóval meg egy tálcával tért vissza.

– Tedd csak le, aztán menj a dolgodra! – utasította a prior. A ministráns lerakta eléjük az ételt-italt, aztán futott tovább a többi asztalhoz.

A tálcán halmokban álltak a különféle, gusztusosan elkészített ízeltlábúak.

– Ez a legfinomabb – mondta Belial. A csáprágóinál megfogott egy tenyérnyi nagyságú, aranysárgára pirult kitinpáncélú rovart, és mohón elrágcsálta. A kezében maradt két csáprágót a tálca szélére ejtette.

Arawn turkálni kezdett az ételben, aztán inkább a poharáért nyúlt, és egy hajtásra megitta szinte az egész démonölőt.

– Egyél, testvérem! – bíztatta Belial. – Különben gyorsan fejedbe száll az alkohol, és nem leszel képes kielégítően beszámolni nekem, mi zajlik a nagyvilágban. Az ott, amit éppen az ujjaiddal böködsz, egy fűszeres mohapéppel bevont sült csótány. Kitűnő választás!

Arawn megszaglászta az ételt, majd bizalmatlanul a szájába tette,
aztán lassan megrágta és lenyelte. Elégedetten nyúlt a következő után.

A prior hátradőlt a székén, és azt kérdezte, mi hír a falakon kívül.

– Jobban el vagyunk vágva a külvilágtól, mint egy kagyló a tengerfenéken. Még mindig a pudhaggari fattyú uralkodik Mongor felett? – érdeklődött. – Hány éve is ül a trónon?

– Idestova tíz éve – felelte Arawn, majd tapintatosan megjegyezte.
– Prior uram, kérlek, adjuk meg a tiszteletet a királynak, nevezzük,
ahogyan illik, V. Armagennonnak. Hisz sokat köszönhet neki az egyházunk.

– A fattyú Velfarnak?! Ugyan mit?!

– Példának okáért azt, hogy minden nagyobb városban lehet templomunk – vágta rá Arawn, aztán kis gondolkodás után folytatta. – Továbbá, hogy az uralkodó engedélyével az árvaházakból utánpótlást toborozhatunk. Így lehetőségünk nyílik a legalkalmasabb gyerekek kiválasztására, akik közül a többség eredményesen teljesíti a Hit Próbáját, és a Fekete Egy kiváló ministránsai, majd papjai lesznek.

– Hát ez valóban dicséretes – mondta ingerülten a prior. – Viszont nem tudom, emlékszel-e azokra a zavaros időkre, amikor Velfar megörökölte apjától a trónt. Egy igaz mongori sem akarta őt uralkodójának. Lázadások törtek ki birodalomszerte. Éhség és járványok pusztítottak. Sokan meghaltak abban az időben. Velfarnak a pudhaggari hadsereg pajzsai mögé kellett bújnia a mongori nemesség haragja elől, de még így is eltörölték volna a föld színéről, ha Arakar helytartója, Tod Mor-
gavred nem áll mellé.

– És valószínűleg ha nem így lett volna, és az uralkodó elbukik, az összes Fekete Egy templomot is elpusztították volna vele együtt – mondta Arawn.

– Akkor is csak egy pudhaggari fattyú! – csapott az asztalra a prior, majd nyugalmat erőltetve magára, folytatta. – Meglehet, neki köszönhetjük, hogy még mindig számtalan templomunk van a birodalomban, de szavaidból úgy veszem ki, ezek szerint még nem hallottál arról ifjú pap, hogy a szép békeidők véget értek. A több éves szövetségnek vége a király és Tod Morgavred között. A helytartó ugyanis halott.

Arawnt annyira meglepték a prior szavai, hogy elfelejtette megrágni az ételt, és egyben nyelte le a csótányt. Kis híján megfulladt tőle. Kenin odarohant az asztalhoz, és gyorsan vizet töltött neki.

– Tod Morgavred meghalt?! Erről nem is hallottam. Hogyan halt meg a helytartó? – kérdezte némi krákogás és öklendezés után.

– Ejnye, inspektor! Azt hittem, hogy én fogok tőled részleteket meg-
tudni, de amint látom, te még nálam is tájékozatlanabb vagy. Arakar helytartója rejtélyes körülmények között hunyt el. Gyilkosságról beszélnek az emberek, és gyanítják, hogy a király áll mögötte. Az a hír járja, a fattyú Velfar féltette a trónt Morgavred nagyúrtól, ezért megölette. Meggondolatlan tettével azonban éppen az ellenkezőjét érte el, mint amit akart. Ahelyett hogy megszilárdította volna a hatalmát, a nemesek ismét fellázadtak ellene. Most azonban nem biztos, hogy a pudhaggari sereg elég lesz hozzá, hogy megtarthassa a koronát. Ugyanis nem csak a lázongó nemességgel kell szembenéznie. Larkin vad barbárjai is betörtek az országba! Egyébként az is lehet, már meg is buktatták. Lehet, hogy már a Halál Isten Szigetén Urunk előtt térdepelve várja sorsát Odaát. Lassan érnek el a hírek hozzánk. Meglehet, hogy a király már napok óta halott, és a Mongor Birodalom felett Larkin vad népe uralkodik.

– Larkin primitív barbárjai?! – döbbent meg Arawn. – Betörtek az országba? Soha nem lesz övék a birodalom!

– De valószínűleg az övék lesz. Ugyanis egyrészt kaotikus viszonyok uralkodnak a birodalomban, másrészt most nem az ostoba törzsfők állnak a barbár horda élén. Hallottál már Imp Khelbenről?

– Igen, hallottam. Egy fiú, aki nyolc évesen varázspárviadalban legyőzte és elpusztította a saját apját, Zark Khelbent, a birodalom korábbi fővarázslóját. Azt rebesgetik, az anyja egy démon volt, és tőle örökölte erejét. Ő vezetné a barbár törzseket?! Egy alig több mint tíz éves mágus-gyerek?!

– Úgy bizony! Még ezt sem tudod? Pedig inspektorként állandóan úton kell lenned, így óhatatlanul eljutnak hozzád a világ szörnyű dolgai. Egy áruló király, egy apagyilkos gyerek, a gonosz mindenhol ott rejtőzik. Persze még fiatal vagy, tapasztalatlan. Nem lehetsz több harminc évesnél. Jól gondolom?

– Huszonöt vagyok – felelte Arawn kissé ingerülten.

– Mindössze huszonöt éves! – hökkent meg a prior, s a poharáért nyúlt. – Sosem hallottam róla, hogy valaki ilyen fiatalon megkapta volna az inspektori címet. Mióta viseled e tisztséget?

– Valamivel több, mint egy hete…

– Egy hete? – húzott nagyot Belial a manóktól zsákmányolt nedűből. – Akkor téged minden bizonnyal Uliaros testvér helyére neveztek ki. Jól gondolom? Kapóra jött neked az öreg halála, ugye? – kérdezte sunyi tekintettel. Koccintani akart az inspektorral, de asztaltársa nem nyúlt a pohárért.

– Ha már Uliaros testvér halálánál tartunk – szólalt meg Arawn –, feltennék erről néhány kérdést.

– És én legjobb tudásom szerint válaszolni fogok, csak közben szenteljünk egy kis figyelmet a vacsorának is.

Kenin egy ovális fatálon felszolgálta a főételt.

– Szárított patkányfilé párolt gombával, sült burgonyával, kagylóval, rákkal és főtt gyíktojással – hadarta el a fiú, s már futott is tovább.

Belial megnyalta a szája szélét.

– A szakácsunk piszkosul érti a dolgát. A szárított barlangi patkány a specialitása, de ugyanilyen mennyei ételt tud készíteni párolva, főzve, sütve, grillezve, sőt akár nyersen is a patkányhúsból.

– Ez igazán dicséretes – mondta Arawn, azonban egyelőre nem kós-
olta meg az ételeket. – Ha megengeded, rátérnék jövetelem céljára. Ulia-
ros inspektor halálával kapcsolatban kell vizsgálatot lefolytatnom. Teljesen szokásos rutineljárásról van szó, ami minden egyházi elöljáró halála esetén végrehajtandó, úgyhogy aggodalomra semmi ok. – Ahogy fogaival a prior kettétépte a patkányt, nem úgy tűnt, mint aki túlságosan aggódna. – Csak néhány kérdést tennék fel. Először is: meg tudnád nekem mondani Belial testvér, pontosan mikor érkezett az inspektor?

A prior mielőtt lenyelte volna, alaposan megrágta a szájában lévő húst, és csak utána válaszolt.

– Arany Tölgyek havának huszonnegyedik napján… pont három he-
te. Priori kinevezésem tizedik évfordulóját ünnepeltük aznap. Az inspektor értékes egyházi könyveket hozott nekem ajándékba, köszönet érte Zabergan priornak. Megtisztelő, hogy a priorod rám bízta e relikviaszámba menő írások őrzését.

– Átadom majd köszönetnyilvánításodat elöljárómnak. Belial testvér, mondd csak, Uliaros atya egyedül érkezett?

A prior a pohárért nyúlt, megtöltötte vízzel, és hosszan ivott.

– Nos… nem. Volt vele egy ellenszenves alak, egy olyan druidaféle. Rendkívül felháborodtam, hogy idehozta, s így feltárta előtte a rejtekhelyünket. Mire ő azt felelte, a természetpap már gyerekkora óta barátja, megbízhatunk benne, és ne legyek olyan naiv, hogy azt feltételezem, a druidák nem tudják, hol áll a templom. A természet papjai be-
szélnek az állatok nyelvén, még a fákkal is szót értenek. Mindent megtudnak tőlük, ami az erdőben vagy akár a hegyek között történik.

Arawn meglepődött, hogy Uliaros egy természetpap kíséretében ér-
kezett. Nem tudott róla, hogy kapcsolatban állt volna a druidák rendjével.

– Beengedted a druidát a monostorba?

– Dehogy! Megmondtam neki, hogy ha olyan jó viszonyban van a természettel, akkor aludjon csak kint a bokrok között. Uliaros testvér persze neheztelt rám, de tudomásul kellett vennie döntésemet.

– És a druida távozott?

– Nem tehetett mást, különben ráuszítottam volna a zombikat.

– Értem… – Arawn elvett a tálról néhány gyíktojást, és elmajszolta. – Milyen állapotban érkezett Uliaros testvér? Látszott rajta, hogy beteg?

– Szegény inspektor úgy nézett ki, mint akit már magához szólított a mi Urunk; arca, mint a sápadt hold. Olyan volt, mint egy élőholt. Két napra rá meg is halt szegény.

– Milyen tünetei voltak a betegségének?

– Köhögött, remegett a láztól, állandó szúrást érzett a mellkasában, alig volt ereje. Egyértelműen tüdőgyulladása volt.

– Ki ápolta?

– Kug-valkaddar testvér. Az ő szakértelmére bíztam. Más nem mehetett a közelébe, még én sem látogattam, elvégre nem tudhattuk, milyen kór támadta meg. Nem akartam a többi paptársamat kitenni a fertőzés veszélyének.

– Nem lett volna mégiscsak jobb beengedni a druidát? Elvégre sokkal jobban értenek a gyógyításhoz, mint mi halálpapok. Milyen gyógymóddal próbálkozott Kug-valkaddar testvér?

A prior az asztalra csapta a poharát.

– Kételkedsz benne, hogy mindent megtettünk az inspektor életéért?

Arawn nyugodt hangon válaszolt.

– Természetesen nem, Belial testvér. De jelentést kell tennem elöljárómnak a történtekről, és ezek olyan kérdések, amiket muszáj feltennem.

– Mindannyian imádkoztunk érte a nap minden órájában. Az alprior hideg borogatással próbálta enyhíteni a lázát, gyógynövényekből ké-
szült elixíreket itatott vele. Ennél többet nem tudom, mit tehettünk volna?!

Arawn, hogy Belialnak időt adjon lecsillapodni, megpróbált olyan kérdéseket feltenni, amikkel biztosan nem dühítheti fel.

– Hol ápoltátok Uliaros testvért?

– Ritkán jön látogató hozzánk. Egy vendégszobát használunk. Ezen a szinten a lépcsőfeljáró mellett található. Nyílván téged is ott szállásoltak el.

– A lépcsőfeljárónál balkéz felől az első szoba az? Tehát ugyanott volt Uliaros testvér, ahol most én lakom.

– Igen, így van.

Arawn egy kis időre gondolataiba merült. Elhatározta, hogy ha majd visszamegy a szállásra, alaposan átnézi a szobát.

– Uliaros testvér az ittléte alatt végig a szobájában tartózkodott?

– Nem mondhatnám. Az első éjszaka még velünk vacsorázott. Ha megbocsátasz, te sem eszel valami sokat Arawn testvér, de Uliaros testvér gyakorlatilag hozzá sem nyúlt az ételhez, Berillo atya nagy szomorúságára. Úgy tűnik, hogy ez valamilyen inspektor sajátosság lehet. Szemlátomást jobban szeretitek szellemi táplálékkal kielégíteni az étvágyatokat.

Arawn arcán villanásnyi mosoly jelent meg a prior szavaira.

– Finom az étel, dicséret érte a szakácsodnak. Megígérhetem, fogok még enni belőle. Most azonban azt szeretném megtudni, hogy a vacsora után egyből a szobájába ment-e Uliaros testvér?

– Igen, az alprior kísérte el.

– A későbbiekben elhagyta még valamikor a szállását?

– Másnapra szörnyen leromlott az állapota. Kug-valkaddar testvér elmondása szerint jártányi ereje sem volt az öreg inspektornak, még a hajnali misén sem vehetett részt. Tudomásom szerint végig a szobájában tartózkodott. Egyetlenegyszer hagyta csak el a szállását. A második este, talán a láz adhatott erőt neki, kikelt az ágyából, és az alsó szintek folyosóin kóborolva találtunk rá. Lázálmok gyötörték, hallucinációi voltak. Keservesen zokogott, és azt hitte, hogy ártani akarunk neki.

– Miért gondolhatta ezt?

– Valószínűleg megtébolyodott a láztól. Ellenséget látott mindnyájunkban. Az a kényszerképzete támadt, hogy véráldozatokat mutatunk be a mi Urunknak, és őt is fel akarjuk áldozni Istenünk oltárán.

Arawn szeme tágra nyílt.

– És nincs semmi alapja annak, hogy ilyen kényszerképzeteket váltott ki belőle a láz? – szaladt ki a száján.

Kenin, aki éppen az asztaluk mellett haladt el, kiejtette kezéből a kancsót, aminek tartalma a prior lábára fröccsent.

Belial arckifejezése egy pillanat alatt megváltozott. Megfeszült az állkapcsa, elvörösödött a feje, kidülledtek a szemei.

– Ostoba, ügyetlen fajankó! – üvöltötte. Az asztalon lévő kancsóért kapott, hogy nekivágja, de rájött, a démonölőt tartja a kezében. Gyorsan megragadta a vízzel teli kancsót, és teljes erővel a papnövendéknek hajította.

Kenin elvágódott az ütéstől.

– Takarodj a szemem elől! – kiáltott rá Belial.

A fiú remegve felugrott, és elszaladt.

– Hol is tartottunk, Arawn testvér? – fordult a prior az inspektor felé teljesen átváltozva, békés hangon, mintha mi sem történt volna az imént. Aztán kicsit komolyabb képpel folytatta. – Igen, tudom már, az emberáldozásokra célozgattál. Gyanakvó kérdésed tapintatlan és sértő rám nézve, ugyanakkor megértem az okát. Ezek szerint Zabergan prior templomába is jutottak el kósza hírek a véráldozatokról. Tulajdonképpen jó is, hogy szóba került a téma, mert így tisztázhatjuk a történteket. Mint minden gyümölcsfán a számtalan érett, egészséges gyümölcs között ott rejtőzhet egy, ami bár külsőre olyan, mint a többi, féreg rágja belülről. Ilyen gyümölcs volt a mi templomunkban Orbian testvér is. Évek óta ismertem, megbíztam benne, mégis hatalmas csalódást okozott. Megdöbbentő, hogy nem vettük észre, mennyire eltávolodott a Halál Istentől. Ő maga is úgy érezhette, hogy gyengül a kapocs közte meg a Fekete Egy között, de ahelyett, hogy segítségért fordult volna hozzám, a legelképesztőbb elhatározásra jutott. Az a képtelen gondolata támadt, hogy ha emberáldozatot mutat be a mi Urunknak, akkor visszanyerheti Istenünk kegyeit. Leendő papnövendékeknek szánt foglyainkra esett a választása. Megölt közülük egyet, majd néhány hónapra rá még egyet, aztán alig több mint egy hónapja még kettőt, balesetnek álcázva, úgy hogy nem is gyanakodtunk rá. Ő volt a fogdamesterünk, neki kellett volna vigyáznia egyházunk jövőjének ifjú reménységeire. Erre gyökerestől kitépte e virágzó növényeket… valamennyit.

Arawn megkövülve hallgatott, alig jutott szóhoz.

– Úgy érted, hogy az összes fogollyal végzett?

Belial szomorú arccal bólogatott.

– Minddel. Egyik éjjel olajat öntött az áldozatok tömlöcébe, és elevenen elégette őket. Micsoda veszteség! Nagy szükségünk lett volna új mi-
nistránsokra. Orbian testvér megbocsáthatatlan vétket követett el, de még ekkor sem kért segítséget tőlem. Napokig titokban tartotta tettét, s mikor rádöbbent, hogy cselekedetei Isten ellen valók, kaszával vágva magának utat, próbált menekülni a templomból. Le akartuk fegyverezni, de reménytelennek bizonyult. Teljesen megvadult. Szinte saját maga rohant bele a megfékezésére előrántott kaszabokba. Sajnálatos tragédia! Isten nyugosztalja! Halottról jót vagy semmit, úgyhogy be is fejezném mondandómat. Csak annyit fűznék még hozzá, hogy azonnal követet menesztettem a regodai prefektushoz, és mindenről beszámoltam. Nemrég meg is érkezett egyházi elöljárónk írásos válasza, melyben nyilatkozott, hogy tudomásul vette a történteket. Bár felelősnek tart abban, hogy ilyen szörnyű tetteket hajthatott végre Orbian testvérünk a templomomban, de nem marasztalt el. Továbbra is én láthatom el az Orm-hegykatlan priori feladatait. Ha kívánod, meg is mutathatom Digoran atya, Regoda prefektusának pecséttel ellátott nyilatkozatát.

Arawn nem is tudta, miképp reagáljon az elhangzottakra.

– Nem szükséges azonnal – felelte, majd határozatlanul hozzátette. – Ráér vacsora után megnéznünk.

Úgy érezte, hogy nyomozása véget ért, mielőtt igazán elkezdődhetett volna. Szavaival meggyőzte őt a prior, és egyetlen kérdés sem jutott eszébe. Választ kapott az emberáldozással kapcsolatos hírekre, és Uliaros testvér halálának körülményeire is.

– Már hozza is Kenin a desszertet! – lelkendezett a prior, és lezártnak tekintve az ügyet, témát váltott. – Mesélj, Arawn testvér, mi hír a templomotokból? Hogy van a nagytiszteletű Zabergan prior?

A pálcikára tűzött, cukorral bevont, szárított gyíkok elfogyasztása közben Arawn beszámolt Belialnak Zabergan prior monostorának életéről, paptársairól és az ígéretesebb ministránsokról. Poharaikban a démonölő, a Végtelen-tenger ár-apály jelenségét utánozva hol fenékig csökkent, hol jócskán megemelkedett az újabb kancsó utánpótlásnak köszönhetően…

5.

A rabok

Amikor Disonia felriadt álmából, hirtelen nem tudta, hol van. Egy pillanatra megijedt, hogy megvakult, de aztán rájött, hogy csak koromsötét volt a tömlöcben. Rothadó hús és emberi ürülék szagát érezte a levegőben. A közelében a nősténymanó nyivákolt – valószínűleg rosszat álmodott. Másik három cellatársa halk szuszogását is hallotta. Apja közvetlenül mellette, a csuhás pedig a sarokban feküdt, a falhoz láncolt druida közelében.

Disonia hálát adott az Isteneknek, hogy felébredt, és nem kellett újra átélnie a rémálmát. Szabadulni akart a szörnyű emlékképektől, melyek minden éjszaka kísértették elalvás után. Mindig ugyanaz a borzalom.

Csuhások állják szorosan körbe, és miközben monoton hangon, ismeretlen nyelven kántálnak, letépik róla a ruhát, és szétfeszítik lábait. Ordítani akar, de betömik a száját. Hiába rúgkapál, a papok olyan erősen szorítják, hogy ujjaik nyomán elkékül a bőre, és úgy érzi, kettészakítják. De e kín semmi ahhoz képest, ami ezután vár rá. Egy szárnyas torzszülemény ereszkedik alá a magasból, és hosszú szőrével beborítja testét. Elsőre úgy néz ki, mint egy hatalmasra nőtt denevér, de több annál. Szarvai vannak, mint egy bikának, hegyes fogai, vörösen izzó szemei, vadul tekergőző csupasz farka.

A hideg denevérkarmok végigkaristolják meztelen lábát, miközben a kígyószerű nyelv a szája felé közeledik…

A lábai között lüktető fájdalom minden kétséget kizáróan árulkodott a szörnyűségről, ami vele történt. Nem esküdött volna meg rá, hogy a borzalmakat ép elmével vészelte-e át. Abban sem volt biztos, hogy maga az ördög követte-e el rajta a gyalázatot. De mindegy volt számára, hogy egy pokolbéli bestia vagy papok tucatjai erőszakolták-e meg. Eljutott addig a pontig, hogy nem számított már.

Egy temetőbogár futott keresztül a derekán, de nem vette a fáradsá-
got, hogy lesöpörje magáról. Kulcscsörömpölést és ajtócsapódást hallott, melyre az apja meg a manó is felriadtak, és remegve hátráltak minél távolabb a bejárattól. Halovány fény hatolt be a tömlöc mélyére, megvilágítva a nagyjából húsz láb hosszú és majdnem ugyanolyan széles helyiséget. A szabálytalan kőfalakon végigfutó hosszú repedések egy gigantikus pókháló benyomását keltették. A cella lakói jó ideje úgy is érezték magukat, mintha pókhálóban rekedt legyek lennének.

A rácsos ajtóban egy levágott orrú csuhás jelent meg, egyik kezében furcsa, görbe karddal, a másikban fáklyát tartva. A papot két rothadó bőrű halott férfi kísérte, szintén fáklyákkal, fegyverekkel és egy vödörrel felszerelkezve.

Disonia szinte halálra rémült, amikor néhány héttel ezelőtt először látott élőholtakat. Most közömbös arccal szemlélte őket. Már nem félt attól, hogy széttépik vagy elevenen felfalják. Az utóbbi néhány nap alatt olyan lelkiállapotba került, hogy már az is eszébe jutott, mi lenne, ha beszorítaná a fejét a rácsok közé, aztán egy erőteljes, hirtelen rántással kitörné a saját nyakát. Csak attól tartott, hogy a csuhások belőle is élőholtat csinálnának, aminek a gondolatától is iszonyodott, és nem akarta, hogy az apja halottnak vagy élőholtnak lássa saját gyermekét.

A pap egy falikarra tűzte fáklyáját, majd résnyire nyitotta a cellaajtót, s bedobta a vödröt. Sáros víz löttyent ki belőle a barlang kövére.

– Igyatok, rühes disznók!

– Könyörgöm, uram! Ételt is adj nekünk! – kiabálta az alig két láb magas manó, miközben térdepelve a pap felé kúszott.

– Egy árva szót sem akarok hallani! Vagy azt akarod, hogy neked is összevarrjuk a büdös szádat, mint annak a szánalmas vénembernek?! – mondta a falhoz láncolt druidára mutatva.

A manó ijedten összehúzta magát. Fogvatartójuk elégedetten távozott testőrei társaságában. Fáklyáját a barlang falán hagyta, így a cella lakói egy kis ideig még élvezhették a fényét. A manó morogva vetette rá magát a vödörre, de Disonia apja gyorsabbnak bizonyult, és megszerezte a némi döglött rovarral és sárral teli vízkészletet. A kis teremtmény az anyanyelvén káromkodott, és az öklét rázta. A férfi nem foglalkozott vele, letette a vödröt a lánya elé. A manó nem mert a közelükbe menni, dühödten toporzékolt, és előre-hátra bukfencezett cellatársai körül.

– Akinek ennyi energiája van, annak nincs szüksége vízre – morgo-
lódott a férfi, majd felvett a földről egy rozsdás poharat, és kimert egy adag kevésbé piszkos vizet a lányának. A manó abbahagyta az ugrálást, nagy szemekkel, álla alatt összekulcsolt kezecskéivel sóvárogva nézte a vizet. Disonia félrelökte az apja kezét. A folyadék a földre fröccsent.

– Add ezt a húgyot a manónak! – kiáltotta a lány. A manó szaporán, helyeslően rázta a fejét, közben a nyelve is kilógott a száján.

– De drága kincsem! Rettentően legyengültél. Innod kell! Annyira sajnálom! Minden az én hibám.

Ha nem ragaszkodott volna hozzá, hogy a fenari rokonaikhoz utazzanak a zavargások és a larkini behatolók elől, vagy legalább a kereskedőútvonalon maradnak, akkor mindez nem történt volna meg. De félt a forgalmas utaktól, ahol bármelyik fa mögül útonállók törhettek rájuk. Pedig akkor jó ötletnek tűnt, hogy a Mongor Birodalom határain túl, a déli elhagyott vidéken jussanak el a biztonságot jelentő Fenarba. Ki sejthette, hogy a vadonban sötét csuhások várnak rájuk?

– Meg tudsz nekem bocsátani? – kérdezte a lányát.

– Mit számít?! Az egész világ megbolondult!

– Szörnyen sajnálom, amit át kell élned! Nekem kellett volna vigyáznom rád – mondta kezébe temetve arcát.

– Nem tehetsz róla! – nyugtatgatta Disonia.

– Talán még van megoldás – szedte össze magát az apja, miközben kitörölt egy könnycseppet a szeméből. – Beszélni fogok a csuhások vezetőjével, engedje meg, hogy levelet küldjek Fenarba. Az unokatestvérem minden bizonnyal hajlandó lenne akár nagyobb összegű váltságdíjat is kifizetni értünk. Még nincs semmi sem veszve, lányom. Ne add fel! Igyál, kérlek!

Ismét egy pohár vizet nyújtott Disonia felé. A lány elfogadta, de ahelyett, hogy megitta volna, a falnál fekvő csuháshoz ment vele.

– Mit csinálsz, Disonia?! Neked kell a víz! Hagyd őt meghalni! Keményen elbántak vele a paptársai. Több bordája is eltört. Nézd, hogy remeg a láztól! Már úgysem tudsz rajta segíteni.

A csuhás megtörten, eszméletlenül hevert a földön. A lány megérintette a tarkójánál, és gyengéden felemelte a fejét. A sebhelyek, a zúzódások és az ápolatlan külső ellenére is rokonszenves férfi volt. Huszonöt évesre becsülte a korát, bár jelenlegi állapotában kinézett akár negyvennek is.

– Ne pazarold rá a vizet! Ő is azok közül való, akik foglyul ejtettek bennünket. Nem érdemli meg, hogy éljen!

Disonia dühösen nézett az apjára.

– Miattunk… miattam került ide. Amíg ő volt a fogdamesterünk, mindig gondoskodott róla, hogy legyen mit ennünk. De ami a legfontosabb, hogy az életét kockáztatta értünk. Feladta volna, amiben eddig hitt, csak hogy megmentsen bennünket.

– De így, hogy nem sikerült a szökés, csak még rosszabb helyzetbe kerültünk miatta. Magának köszönheti, hogy osztoznia kell a sorsunkban.

– Nincs igazad, apa!

– Ez egy senkiházi halálpap a senki földjén, a vadon közepén. Beléd habarodott, és azt gondolta, ha sikerül megszöktetnie, akkor az asszonya leszel. Ekkora marhát! Hogyan hihette, hogy én, a dúsgazdag kelmeárus majd hozzáadom a lányomat egy nincstelen paphoz?

Disonia letörölgette a fiatal csuhás arcáról a koszt, majd halkan felsóhajtott. Amikor az apja nem nézett oda, gyengéden megsimogatta a fiatalember fejét, aztán vizet öntött a férfi szájába. A csuhás fuldokló köhögéssel reagált rá, és kinyitotta a szemét.

– Hogy érzed magad, Orbian atya? – kérdezte tőle lágy hangon Di-
sonia.

A fiatal pap arcán széles mosoly jelent meg, amit azon nyomban el is űzött a fájdalom és a szomorúság.

– Köszönöm, most, hogy látlak Disonia, sokkal jobban vagyok – felelte erőtlenül a lány fekete tincsekkel félig-meddig eltakart, hatalmas, smaragdzöld szemébe nézve. Összeszedte magát, felült, néhány pillantást vetett a tömlöc többi lakójára, Disonia apjára, a manóra és a falon lógó, félholt druidára, majd megkérdezte, hogy hány napig feküdt eszméletlenül. Mikor megtudta, szomorú hangon így szólt:

– Valamit el szerettem volna mondani már korábban is, de nem akartam megrémiszteni senkit sem, amíg volt rá esély, hogy megmenthetlek benneteket – megköszörülte a torkát, majd így folytatta: – Nem vagyok a Halál Isten papja, és a többi csuhás sem az. Egy ősi démonistent szolgálunk. Dimorachnak hívják. Az ő földi követe egy Lentúr nevezetű szörnyeteg – elhallgatott. Látszott rajta, nehezére esik kimondania a szavakat. – Két nap múlva fel fognak áldozni minket Dimorachnak, a Kín és a Pusztítás Istenének! A sötét lángok közé vetnek, és Lentúr, az ő evilági helytartója felfalja testünket-lelkünket – az utolsó mondatnál megfogta Disonia kezét. A lány nem húzódott el tőle.

A nősténymanó a falhoz hátrált, halkan nyüszített. A köveket kapa-
rászta, mintha abban reménykedne, hogy kiáshatja magát szorult helyzetéből.

– Legjobb lenne, ha megölnénk magunkat – mondta komoly hangon Disonia. – Segítsük át egymást a túlvilágra, fájdalommentesen.

– Ez őrültség! – horkant fel Disonia apja. – Kell lennie valami megoldásnak!

Orbian leverten ingatta a fejét, kerülte a többiek tekintetét.

Disonia szemében különös fény jelent meg.

– Én vállalom, hogy egyenként átsegítek mindenkit a halálba, aztán végzek magammal is. Egy gyors rántás a fejen, s már el is tört a nyak – mondta hűvösen, miközben tekintete a manóra esett.

A kis szerencsétlen reszketve kúszott a fal mentén a sarokba.

– Nem akarok meghalni – motyogta. – Oga anyó vagyok, Birgmon város tolvajcéhének legjobb tolvaja és zárnyitója. Nem akarok így meghalni.

– Ha olyan nagy tolvaj vagy, akkor juttass ki innen bennünket! – kiabált rá Disonia apja. – Vagy ezek a zárak már meghaladják a képességeidet?!

A manó a lakatra nézett.

– Ha lenne egy tű vagy bármilyen vékony és hegyes eszköz, azzal fel tudnám törni a zárat – felelte magabiztosan.