raven c. night

raven c. night

ChopShop

2026 © Raven C. Night

Kiadó Instagram oldala: @rexmortiskiado

www.rexmortiskiado.hu

Minden jog fenntartva!

Beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást - nem sokszorosítható.

ISBN: 978-615-02-6351-9

Szöveggondozás: Raven C. Night

Tördelés: Csordás Dalma

Borító frissítés a szerző tervei alapján:

Csordás Dalma

Felelős kiadó: Rex Mortis Kiadó, Berhida

E-mail: info@rexmortiskiado.hu

1. Fejezet

Azt hitték...

Ismered azt az érzést, amikor belül üres vagy? Amikor nem hat meg mások nyomora? Az empátia csak szítok szó? Na kérem... Ez lenne az én kibaszott életem. Nem én választottam ez jutott. Valamikor még én is rendelkeztem ezekkel, csak épp valahol, valami végtelenül elbaszódott. Az egész akkor kezdődött, amikor arról fantáziáltam, mint minden normális ember, hogy az épp kurva sokat pofázó Barbie baba klónt meg kellene csapnom az egyik székkel... de ez egy ideig csak fantázia maradt...

Aztán, amikor elmentünk szórakozni és a faszkalap elkezdett taperolni nem csak egy székkel csaptam meg... Segítettem a heréinek egy életre tönkre menni. Olyan szorosan kötöttem rá a saját cipőfűzőjét, hogy mikor felébredt és segítségért kiáltott az is zokogásban tört ki, aki csak látta. Ekkor hallottam csak hírét, hogy egy férfiból származó egyszikű tojás nyolcezer fontot ér. Nyolcezer fontot! Én hülye meg ott hagytam egy tripla görcsre húzott aranyos masnival. Oké tizenhatezer font még nem túl sok, de az már egy csini Jimmy Choo cipő. Azért is érdekel a Jimmy Choo cipő, mert igencsak tetszik. Ugyanis eddig kibaszott csóró voltam hozzá... Most meg? Most meg úgy szóróm a pénzt, mintha minden reggel a kávé utáni rituálén ez távozna belőlem. Mondanám, hogy kemény munkával értem el, de minek hazudjak? Egy olyan világban, ahol a pasik helyett inkább a medvét választjuk nem kellett nagy reklámot csapni a kuncsaftokért... vagy a herékért?!

Na de már megint félre pofázok, és miután senki nem ül itt velem szemben, csak a bamba betűk bámulnak rám vissza, nem is szól rám senki, hogy haladjunk. Szóval miután a seggfej heréit eladás helyett csak megnyomorgattam (és nem a szexuálisan izgató módon), jött az ihlet. Meghirdetem nemes szolgálataimat a népnek. Természetesen használnom kellett azt a remekül tekervényezett agyamat, hogy mégis hol és hogyan hirdessem lebukás nélkül. Ekkor jött az isteni szikra! A barátnőm Rosalie (kénytelen vagyok megváltoztatni a nevét, gondolom megértitek) nagyon összhangban van velem. Ugyanúgy boncolna fel valakit, na és persze ugyanúgy szereti a pénzt.

Rosalie: Teltkarcsú, mandulavágású szemek. Vörös haj. Ennél többet nem tudok róla elmondani. Ja de, mindig kisruhát és flipflopot hord, mindegy milyen az idő.

Rosalieval már több üzletünk is volt közösen. Vagy nem volt rájuk kereslet, vagy épp mi adtuk fel a túl sok munka miatt. Mi valami olyat akartunk, ami sok pénzt hoz, és lehetőleg kevés munkával jár. Amikor eldöntöttem, hogy a szépségipar piacára dobom be a hab testemet ezzel hullámot verve, ami elsodorja a konkurenciát, Rosalie ott volt, hogy embereket toborozzon. Okosan gondolkodott és olyanokat keresett, akik a későbbiekben garantáltan hasznunkra lehet.

Na-na! Nem ítélkezünk! Ki a picsa ne akarna egy rendőrt a baráti körébe vagy jogászt vagy esetleg egy orvost?! Először csak kis halakat vont be, mint irodistát a helyi iskolában. Aztán egy könyvelőt, majd cukrászt. Aztán egy karácsonykor bumm lebaszta az asztalra a szent Grált: “Új vendéget hoztam, foglalkozása: RENDŐR.“ A belső pszichopatám – talán Talia... vagy lehet inkább Maddie? – erre csak bájosan vigyorgott. Teltek múltak a hónapok és a sok szar, ami a nyakamba szakadt még inkább lehúzott. Tudod, a depresszió meg a szorongás kézen fogva bekopogott, kérdés nélkül leültek a kanapéra és azóta is nekem kell őket eltartanom.

Nem csak a kurva nincstelenség volt ennek az oka... Nem ám. Hanem depresszió barátunk folyamat ki akart nyírni... De legalább mókás volt. Olyan mély nyomot hagyott bennem, hogy a 2016-os Volvo reklám Doráját napok óta keresem-kutatom, mert ő a padláson lóg a barátaival – szó szerint. Az újonnan épült pergolám tökéletes helyszín lehetne hozzá. Most komolyan? Normális embert nem tesz a végén boldoggá a depi.. vagy mégis? Normális... ez is milyen hülye szó már? Ki volt az az istenverte barom, amelyik kitalálta, és definícióként használta a társadalom által elfogadott viselkedési formára? De most tényleg? És még azt mondják, az én agyam a fura...

Megint elkalandoztam, mint az a Dora, aki felfedező, és nem épp a kedvenc karakterem... a segítő majmot úgy vágtam volna tarkón, hogy utána nyárson kelljen megsütni és megenni.

Ha így haladok sose írom le, amit akarok... szóval ott tartottunk, hogy Rosalie intézte az embereket. Szájról szájra terjedt a bolond barátnő híre és mindenki röhögött a felvetésen, miszerint, ha az ember kihúzza a gyufát, csak hívd Lyrat, majd ő megoldja. Itt még Rosalie sem sejtette, hogy miért van szükségem az IT-s ismerős kontaktjára. Nevezzük Billnek, csak mert a Billek olyan kockának tűnnek (bocs, Bill).

Bill: kb. 160 centi magas, nagy pocakos (ha engem kérdezel, ma holnap szülni fog), Mickey egérre hasonlítóan kopaszodik, és taszítóan ápolatlan szakálla van. Ja és mindig izzad.

Bill segített eligazodni a darkweben, de könnyebb volt vele üzletet kötni, hogy végezze el az “adminisztratív” dolgaimat. Bill a pénz hallatán igencsak készségesen segített. Nem csak

az adminisztrációban... Ő hozta az első ügyfelet is... aki a húga volt... a húga pasija meg egy seggfej... megcsalta és meg is verte a hugicát...

És itt megragadnám az alkalmat, hogy bemutassam a kibaszottul zseniális vállalkozásomat, amit a Wall Street is megirigyelne, a ChopShop-ot.

Ja, amúgy Lyra vagyok, szőke, kék szemű, egyesek szerint pszichopata, de mások szerint szociopata. Teltkarcsú, de az a fajta, aki olyannyira átlagos, hogy sosem szúrnád ki, hogy baj van a toronyban, amíg meg nem szólalok. Ja, és anyámék a Balkánról hoztak a ködös Albionba.

2. Fejezet

Hogy kibaszhatnak velem...

Ne szarjál be... mindjárt elmagyarázom.

Mikor Bill hívott, hogy itt az első ügyfélmegkeresés, és hogy pontosan miről van szó, egyből felcsillant a szemem, hogy ez az, bassza meg, végre valami sikerül. Mindez este nyolckor. Túlzottan korán volt még. A szomszédok a kertben, még világos van, így várnom kellett, de azt sem tétlenül tettem. Tény, hogy rettenetesen izgultam. Úgy, mint mikor azt mondják a gyereknek, hogy Disneylandbe megyünk. A gyomromban pillangók repkedtek, mint egy szerelmes tininek, amíg összekészítettem a kis kellékeimet. Ekkor még nem állt sok mindenből, csak madzagból, egy zárlatos hajszárítóból, no meg ükapám második világháborús, ma már életlen svájci bicskájából. Jogos a kérdés, hogy mi a faszra készülhettem ennyivel, de ha figyeltél, már tudod.

Izgalmamban csokit zabáltam, és állandóan az órát lestem. Mikor végre a kijelzőn pontosan 22:00 állt, fogtam a kis eszközeimmel megpakolt retikülömet, és behuppantam az autómba. Természetesen egyből bekapcsoltam a kedvenc előadóm zenéjét, max hangerőre tekerve. Amint kifordultam az utcából, már a navigációt követtem a megadott címre. Csak remélni mertem, hogy Bill beszerezte a kloroformot mert másképp kibaszott pipa leszek, ha erőfeszítéseket kell tennem, hogy kiüssem azt a barmot. De eközben a gondolat közben már a szám önálló életet élve kezdte eltátogni Diggy Graves Cute girl című számának a szöveget.

Most komolyan? Miért nem találok magamnak ilyen pasit??? Miért csak az olyanok találnak meg, akik miután kutyapózban “dugtak” még panaszkodnak egy puni puki miatt?! Ember az lenne a minimum, ha bocsánatot kérnél, amiért levegővel töltöttél meg fasz helyett, nem pedig itt rinyálni.

Sokkal boldogabb lenne az életem, ha a maszkos csávó jönne, és azt mondaná: megduglak, utána bankot rabolunk. Nem tudom, melyikre csillanna jobban a szemem... de valószínűleg a bankrablásra... Aztán a pénzt odaadhatjuk rászorulóknak. Tessék... modern kori pszichopata Robin Hood... neked is fáj? Ne aggódj nekem is!

3. Fejezet

De tévedtek...

Muszáj új fejezetet kezdenem, mert Alan (a ChatGPT) azt javasolta, ha könyv írásnál új helyszín van, illik új fejezetet kezdeni... Először csak magamnak akartam leírni ezt a sok szart, de aztán úgy voltam vele, hogy szenvedjen más is, ne csak én. De egyelőre biztosan csak én fogok ettől szenvedni. Ez megint csak egy kósza gondolat, de ti akartok belelátni egy pszichopata fejébe – ki vagyok én, hogy ezt megtagadjam tőletek?

Itt a nagy eszmefuttatások közepette eszméltem rá, hogy ott tartottam, amikor épp megérkeztem Bill húgának házához. Az idegességem csak nőtt és nőtt. Nem is idegesség inkább csak izgalom. Vajon fenyegetni fog? Engem is meg akar ütni, és végre bevethetem a Smile című filmes mosolyt? Mondjuk a tag háromszor akkora, mint én, de hát csak megoldom valahogy. Bill a húgával elment egy hotelbe, így a faszkalapos barátunk valószínű már édesdeden alszik odabent. Bill nem tudja pontosan, mit is eszeltem ki, mint vállalkozás, de amíg pénz van belőle, és a húga exe is megkapja, amit érdemel, nem is kérdez. Habár holnap reggel valószínű lesz meglepetés.

Sok-sok forgatókönyv zajlik épp a fejemben, miközben a lábtörlő alatt hagyott kulcsért nyúlok. Igyekszem a leghalkabb lenni, miközben belépek, és már készítem is elő a kloroformos kendőt. Billnek nagy szerencséje van, hogy megtaláltam a kocsim kesztyűtartójában. Épp elég bajom lesz azzal, hogy a kádig elcipeljem a 150 kilóját a szarházinak, nem kell még az is, hogy ellenkezzen. Tudom, nem kell mondanod, hogy ez gyakorlatilag lehetetlen, de hát a piramisok építése is az volt ókorban – mégis állnak. Oly békésen szunyókál az ágyban, mint egy jóllakott mormota, a nőverő kurva anyját!

Nem késlekedem (milyen hülye szó már), gyorsan befedem az összes légzőnyílását a kloroformos kendővel, és csak reménykedem, hogy a seggén keresztül nem tud levegőt venni. Azért adhattak volna az üveghez használati útmutatót is, hogy tudjam, mikor üti ki teljesen a cucc... A kezdőkre miért nem gondolnak? Lehet, most várnom kéne egy pár percet?!! Addig megihatnék egy kávét... Hosszú lesz az este. Vagy mi lenne, ha csak odakötném a kendőt az orra elé, mintha valami orrműtétről jött volna?! Ez lesz az, kétségkívül ez a jó döntés! Hol a picsában tarthatnak ezek madzagot vagy fáslit?

Nézem itt, nézem ott, de sehol semmi, amikor megakad a tekintetem a cipőfűzőmön... Csináltam már vele durvábbat is... Zseni vagyok! Ki a fasznak jutna még ilyen ötlet az eszébe, de most komolyan?? Ezért már egy Nobel-díj is járhatna. A hadsereg orvosa nem improvizál ilyen gyorsan és hatékonyan.

Cipő fűző ki, gyorsan a paraszt feje köre tekerem a kendőt, fel ne ébredjen. Oké ezzel megvagyunk, de tényleg nagy dög, és emelőt vagy csigát nem hoztam a művelethez. Nincs más hátra, mint előre, már pedig én a lepedővel együtt húzom ki a tehetetlen testet a fürdőbe. Áldom a kezeit annak a tervezőnek amelyik kitalálta, hogy a fürdő a hálóból nyíljon!

A lepedő szélei összefogva, ez már jó. Húzom-cibálom, de nem igazán akar mozdulni. Hol van most a Diggy Graves féle álompasim???? Idegből rángatom a lepedőt, de csak egy kibaszott nagy reccsenés a válasz, aminek hatására egyből seggre ülök. Most honnan a faszból hozzak talicskát???? Nagyon haladni kéne... de ki lehet az, aki tudna nekem segíteni? Felhívom Rosaliet majd ő kisegít a bajos gondolatmenetben.

– Halló.

– Halló, kéne egy kis segítség. Ne kérdezz túl sokat, csak kapd fel a flipflopod, és gyere el a címre, amit mindjárt átküldök.

– Azt hittem, azért hívsz, mert épp enni megyünk. Mit csinálunk? Hullát ásunk? Kell tubusoskurvaanyja is?

Itt ragadnám meg a tubusoskurvaanyja kilétének felfedését: vakoláshoz szükséges anyag, amivel fent marad a beton. Régen meszet használtak, így, amikor küldtem egy üzenetet Rosalienak, hogy: „van otthon mész?”, az első kérdése az volt, hogy kit akarok elásni. Na már most, a cél egy felújítás volt, majd bevontunk egy kőművest is, aki próbálta elmagyarázni, hogy mész helyett a tubusoskurvaanyja kell.

– Tubusoskurvaanyja nem kell, mert nem ásunk el senkit, de azt fogja kívánni, bár azt tettük volna!

– Jól hangzik! Szaladok is!

Vajon Rosalie a kis flipflopban mennyire tud gyorsan szaladni? Remélem, nem fárad el mire ideér, mert hát ide erő kell.

Míg megérkezik, kiosonok a garázsba, hátha találok valami használhatót, ami segít kivinni ezt az állatot a fürdőig. Itt minden van, ami egy hulla eltüntetéséhez kell, de nekem most nem ezekre van szükségem. Nekem az kell, hogy legyen min ki vonszolni. A nagy kutatásom közben a telefonom pittyegése zavar csak meg: Rosalie megérkezett. A bejárati ajtóhoz sietek, és beengedem, közben jelezve, hogy ne mondjon semmit. Amint beljebb érünk a lakásban, Rosalie kérdés nélkül a házat kezdi méregetni:

– Ezt a falat ki kéne innen venni, betenni egy mozaik csempével kirakott pultot egy nagy Barbie felirattal. Olyan jól mutatna. Amúgy miért is vagyunk itt? Oh, nézd, de jó színe van annak a falnak – mutat a mögöttem levő, valóban kellemes színárnyalatú bézs falra. Szeretem Rosaliet, de az ADHD-ja néha kicsinál!

– Fókuszálj! Most nem lakberendezőset játszunk. Segítened kellene bevonszolni azt a hústömeget ott ni – mutatok emberünkre.

– Mi történt vele? Berúgott?

– Én történtem vele.

Rosalie csak pislog, és látom a szemein, hogy egy pillanatra megvillan benne a félelem.

– Nyugi, csak kiheréljük! – Rosalie arca kifürkészhetetlen. Tuti azt mérlegeli, hogy most csak úgy mondom, vagy épp ideje elkezdeni menekülni előlem. – Osztozunk a pénzen – mondom a világ legnagyobb nyugalmával.

– Oh, oké. De tudod, hogy nem szeretem, ha sokat kell dolgoznom.

– Ne idegelj, csak azt kérem, hogy segíts betenni a kádba, hogy ezzel a csodaszépséggel kikapjam, amit kell, aztán tesztelhessük, hogy egy zárlatos hajszárító a kádban kinyírja, vagy csak megsüti.

– Hogyan vigyük be? – kérdezi töprengve.

– Megpróbáltam lepedőn behúzni, de az a haszontalan, szar anyag hamarabb elszakadt, én meg seggre ültem.

– Akkor te húzod én meg tolom?

– Úgy valahogy – és ezzel el is kaptam emberünk húsos kezeit.

Röpke húsz percbe telt, mire a kádba tettük a szarházit. Több víz folyik le rólam, mint a Niagara vízesésben. Jó ötlet volt a légzőnyílásaihoz kötni azt a kendőt!

Rosalie is zihál:

– És most?

– Most jön a kis svájci szépség – mondom előkapva a bicskámat.

– Te tényleg kiheréled? – kérdezi megdöbbenve.

– Mit gondolsz, viccből jöttem el idáig és szenvedek vele, ahelyett, hogy a konyhában ülve zabálnám tele magam éjnek évadján?

Tudod, vannak azok a mémek, ahol az emberek csak nagyra nőtt szemmel pislognak, hogy most akkor mi a fasz van? Na, pont ugyanígy nézett rám ő is.