FORDÍTOTTA
NAGY ANITA

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Mocsidzuki Mai: Mangetsu Kohiten no Hoshiyomi

(満月珈琲店の星詠み)

© 2020 Mocsidzuki Mai (szöveg), Szakurada Csihiro (illusztrációk)

All rights reserved.

Original Japanese edition published by Bungeishunju Ltd., in 2020.

Hungarian translation rights reserved by Athenaeum Kiadó, under the license granted by MOCHIZUKI Mai and SAKURADA Chihiro, arranged with Bungeishunju Ltd. through Emily Books Agency LTD., Taiwan, and Kátai & Bolza Literary Agency, Hungary.

A történetet Szakurada Csihiro illusztrációi ihlették.

Az eredeti japán borító:

Hungarian translation © Nagy Anita, 2024

© Athenaeum Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 443 5

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Helfrich Judit

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Korrektor: Bardi Erzsébet

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

A Telihold kávézó

„A Telihold kávézónak nincs állandó helye. Kedve szerint bukkan fel, hol egy ismerős bevásárlóutcában, hol egy állomáson, hol egy csendes folyóparton. Üzletünkben nem veszünk fel rendelést vendégeinktől. Mi választjuk ki az önnek tartogatott édességet, ételt vagy italt. Meglehet, ön álmodik” – húzta mosolygósra a szemét az előttem felbukkanó hatalmas, háromszínű macska.

Prológus

Április elején jártunk.

A szélesre tárt ablakon a tavaszi illatokat hozó szellővel kellemes zongoraszó is beáramlott.

Elgar Szerelmi üdvözlete.

Mintha a hangok vonzották volna oda, az erkély korlátján megjelent egy macska.

A házunkban szabad kisállatokat tartani. Ez is bizonyára az egyik lakásban él, gondoltam.

A fehér, barna és fekete szín szépen oszlott el a bundáján, közönséges háromszínű cica volt.

A konyhában álltam, abbahagytam a póréhagyma-szeletelést, és a macskát bámultam, aki peckesen végigsétált a korláton. Elegánsan, biztos léptekkel vonult a bizonytalan talapzaton, én pedig teljesen belefeledkeztem a látványba. Talán mert a tökéletesen felhőtlen, tiszta ég kéklett mögötte, előtte a cseresznyefákkal – az egész olyan volt, mint egy festmény.

Mindeközben tessék-lássék főztem, valójában csak hagymát aprítottam, hogy némiképp feljavítsam vele az instant ráment. Sárgarépát, búzacsírát, spenótot is akartam még pirítani hozzá szezámolajon – ez a csöppet sem elegáns ebéd viszont nem kívánkozott festményre.

A macska megállt a korlát közepén, mintha elbűvölte volna a zongoraszó, és jólesőn hunyorgott. Hosszú farkát úgy lengette, akár egy ingát.

Garzonban élek. Egyetlen kicsi szobában. Az erkély nagyon közel van a konyhához.

A macska észrevehette, hogy nézem, mert megfordult, és nyávogott. Nem szerelmi üdvözletet, hanem macskaüdvözletet. Éreztem, hogy mosolyra húzódik a szám, kezet mostam, és az erkély felé indultam. Kinyitottam a szúnyoghálós ajtót, csakhogy a cica addigra már eltűnt. Sehol sem volt, hiába kerestem.

A harmadik szinten lakom. Aggódtam, hogy talán megcsúszott, és leesett, de nem utalt erre semmi. Megkönnyebbülten elnevettem magam, mert ugyan hogy is esne le egy macska… Aztán a korlátra könyököltem.

A Szerelmi üdvözlet közben a végéhez ért.

Most Chopin Op. 10-3-as etűdje, Japánban közismert nevén „A búcsú dala” szólt. Szóval búcsú? – mélyet sóhajtottam, és lehajtottam a fejem. A szakítás mindenkit megvisel. Különösen, ha egy negyvenéves nővel történik meg, aki nagyon szeretne férjhez menni. Ráadásul régóta jártunk, túlságosan is megszoktam már, hogy együtt vagyunk. Olyasmi azonban, hogy „egyértelmű”, nem létezik. Még egy macska is megcsúszhat. Erre megint elbizonytalanodtam, lepillantottam, de a macskát nem láttam. Neki nyilván semmi baja. Csak én vétettem el a lépést.

Hol téveszthettük el?

Lentről gyerekek beszélgetése szűrődött fel, lepillantottam. Tavaszi szünet lehetett, kisiskolások sétáltak arra. Emlékek tolultak fel bennem, elmosolyodtam. Jól vannak vajon azok a diákok, akikkel régen foglalkoztam? Lehet, hogy nem kellett volna abbahagynom a tanítást? De, mert a gyerekek nem szégyenlősek, és nekem szegeznék a tapintatlan kérdést: „Tanárnő, nem tetszik férjhez menni?” Még elbőgném magam a katedrán. Jól van ez így. Igen, bólintottam rá önmagamat győzködve. Gondosan becsuktam a szúnyoghálós ajtót, és visszamentem a szobába. A zongora időközben elhallgatott.

ELSŐ FEJEZET
Vízöntő krémdesszert

1

– Köszönöm, finom volt! – illesztettem össze két tenyerem a kiürült rámenestál fölött én, Szerikava Mizuki. Az instant rámenbe rengeteg zöldséget és felszeletelt póréhagymát raktam. Bár fejedelminek messze nem volt nevezhető az ebédem, azért eléggé jóllaktam tőle. – Akkor munkára fel! – A rámenestálat kivittem a konyhába, elöblítettem, és az edényszárítóra tettem. Utána rögtön gondosan megtisztítottam az asztalt egy törlőkendővel. Az ugyanis olyan kicsi, hogy egy felnőtt épp csak el tudja fogyasztani mellette az ennivalóját. Apró, egyszobás lakásomban ennél eszem és dolgozom is. Miután letöröltem a felületét, készítettem magamnak egy bögre kávét, kitettem a laptopomat és a háttéranyagot, majd a székre telepedtem. Belekortyoltam a kávéba, és fellapoztam a dossziét. – Lássuk, mit kell tudni a karakterekről…

A háttéranyagban – a karaktereket bemutató kerettörténetben – káprázatos, csodás külsejű fiúkról sorakoztak vázlatok. A szépséges fiúk a sztori szerint „gazdag, tanulmányaikat végző örökösök”. A hajuk színe piros, kék, sárga, mindenféle, nem igazán látszódnak gazdag örökösnek. Persze itt egy játékban vagyunk. Apróságokon senki nem akad fenn.

Így van, a foglalkozásom forgatókönyvíró.

Jelenleg egy randiszimulációs játék jelenetein dolgozom. Az, mondjuk, igaz, hogy nem a fő cselekményszálért vagyok felelős. Nem a boldog befejezést írom, amikor a játékos a nehezen megszerezhető hős karakterével jön össze, hanem azt a jelenetsort, amikor egy mellékszereplővel találnak egymásra. Egyszóval a mellékszál megírása a feladatom, és a sztorinak pont, hogy visszafogottnak kell lennie, nem lehet szórakoztató, nem töltheti el a játékost maradéktalan megelégedéssel. Az epizód méretre sem túl nagy, nagyjából 30 kilobyte. A feladatom a szövegírás, de az vajon a játékipar sajátossága, hogy nem oldal- vagy leütésszámban, hanem kilobyte-ban adják le a rendelést?

„A zárókép csókjelenet, arcra vagy homlokra adott csókkal. Hely: vízpartot javaslok.”

– Csókjelenet, nem szájra, hanem arcra vagy homlokra. Hely: vízpart… Mivel a kerettörténet szerint a fiúk a beltéri szórakozást kedvelik, egy szálloda uszodája természetesebben hat, mint a tenger- vagy folyópart – mormogtam a háttéranyagot böngészve, majd kinyitottam a füzetemet. Abban mások számára olvashatatlan, kusza firkák voltak. Az általam írt cselekmény. Valamiféle történetszál. Kielégítőnek nem nevezhető, „mellékvágányos” befejezés, hiszen nekem arra kell rávezetnem most a játékost, hogy úgy gondolja: „Ez a forgatókönyv nem tetszik! Igenis meg akarom nézni a boldog befejezést, a nehezen megszerezhető hős karakterével!”

Ezért aztán olyan történetet kell írnom, amelyben nem jutnak el a randiig, és szerelmi jelenetből is visszafogottakat. Ez voltaképpen elég nehéz.

Az anyag átnézése után írni kezdtem.

A szobát betöltötte a számítógépemből szóló háttérzene és a billentyűk belevegyülő kattogása. Az általam vállalt randiszimuláció-forgatókönyvek többségének kiszámítható a kimenetele. Nekem ez az erősségem, magát a munkát tehát élvezem. Persze még szívesebben írnék nem mellékszereplőkkel, hanem a nehezen megszerezhető hős karakterével közös szerelmi jeleneteket. Per pillanat azonban nem lehetnek nagy igényeim. Miközben ezen töprengtem, ironikus kifejezés jelent meg az arcomon. Hát igen, régen nagyobb szabású feladataim voltak. Elhessegettem ezt a gondolatot, és az írásra koncentráltam. Harminc kilobyte esetén a leütésszám függvényében alakul az oldalszám, mindenesetre ez egy egész novellányi terjedelem.

Amikor végeztem a harmadával, kihúztam magam. Délután hármat mutatott az óra. Szóval két órája dolgozom… Keserűen felnevettem: ezek szerint már csak két órán át tudok koncentrálni. Tíz éve hosszabb ideig bírtam. Ekkor rezegni kezdett a telefonom, üzenetem érkezett. A készülékért nyúltam.

„Rég jelentkeztem, hogy van? Nakajama Akari vagyok. Épp Kiotóban tartózkodom, mert váratlanul itt akadt munkám. Ha ráér, találkozhatnánk…”

A név hallatán felgyorsult a szívverésem. Nakajama Akari egy tévéprogramokat gyártó cég munkatársa, most már rendező, korábban együtt dolgoztunk. Múlt hónapban összeszedtem a bátorságomat, és küldtem neki egy projekttervet. Lehet, hogy csak véletlenül jár Kiotóban, de direkt megkeresett, szóval talán a projekttervről akar beszélni.

„Igen, mindenképp! Én is szívesen találkoznék önnel.”

Erre azt írta vissza, hogy: „Köszönöm szépen. Akkor legyen annak a szállodának az előtere, ahol egykor a megbeszéléseinket tartottuk. Egy óra múlva megfelel?”

„Igen” – válaszoltam. Lecsuktam a laptopot, és kinyitottam a kamrát, amelyet beépített szekrény helyett használok. Haboztam, hogy mit vegyek fel; végül egy kosztüm mellett döntöttem. Odaálltam a mosdótükör elé. Ebben a kis lakásban nincs komód, a sminkkészletemet a fürdőszobaszekrényen tartom. Kinyitottam a púderdobozt, és bepúderoztam az arcom.

Hű, alig tudtam eloszlatni.

Mostanában szinte csak a közeli boltba jártam, amiatt meg nem volt érdemes kisminkelnem magam, úgyhogy a maszkviseléssel mindig elszabotáltam a dolgot.

A bőröm ennyi idő után szinte tiltakozott a smink ellen, így egyenetlenre sikerült a művem. Ha a rendezőnő meglát, biztos egy gúnyos mosoly lesz a jutalmam, hiszen egykor nagyon odafigyeltem a megjelenésemre. Ez van. Folytattam a sminkelést. Megrajzoltam a szemöldökömet, kirúzsoztam a számat, felkaptam egy könnyű kardigánt, és táskámmal a kezemben elindultam.

Kiléptem a házból, az állomás felé tartottam. Szögezzük le, hogy bár Kiotó város területén lakom, a garzonom egy átlagos lakóövezetben található, és ez a környék merőben más, mint amilyennek Kiotót elképzelik az emberek. Felszálltam a vonatra, és kifújtam magam. Ekkor újabb üzenetet kaptam.

„Az előtér nagyon zsúfolt volt, ezért átsétáltam a földszinti kávézóba. Közben dolgozom, úgyhogy ne rohanjon!”

Lelki szemeim előtt megjelent, ahogy nyitott laptop előtt ül a szálloda földszinti kávézójában. A tévések bárhol képesek dolgozni. Bár ez rám is igaz. Korábban gyakran írtam kávézókban. Mostanában azonban annak az egy kávénak az árát is sajnálom, úgyhogy inkább otthon dolgozom.

Az étkezéseim is jórészt instant ételekből állnak. Csak azért rakok pluszban ezekbe zöldséget, hogy legalább ennyit megtegyek az egészségemért. Valószínűleg ez is oka lehet annak, hogy olyan rossz állapotban van a bőröm. Önironikusan grimaszoltam, és a telefonomba mélyedtem.

Kikerestem a mostanában menő sorozatok nézettségi adatait és a kritikákat, amitől elfogott az idegesség. A vonaton megláttam egy kisiskolást, hazafelé tarthatott. Ránézésre másodikos vagy harmadikos lehetett. Nem iskolatáska volt a hátán, hanem barna, sikkes bőr hátizsák – biztos magániskolába jár. Egyedül utazott a vonaton, egyedül járhat iskolába. Elámultam, hogy milyen talpraesett.

– Ööö, Szerikava tanárnő, ugye? – szólított meg ekkor halkan a mellettem ülő nő. Megdöbbentem, és zavarodottan pillantottam rá. A húszas évei közepén járhatott. Fiatal volt, de olyan nyugodt benyomást keltett, hogy arra gondoltam, kicsit talán mégis idősebb lehet, mint amennyinek látszik. Elegáns öltözéke, rövid, de ápolt körme és világosra színezett haja miatt úgy tippeltem, hogy a szépségápolásban dolgozik. Talán a fodrász, akihez korábban jártam? – Elnézést, hogy váratlanul megszólítottam. Általános iskolában a tanítványa voltam…

Vagy úgy – könnyebbültem meg. – Szóval egy régi tanítvány.

– Nagyon szerettem a tanárnőt. – Erre tanácstalanul felhúztam a vállam. Akkoriban részmunkaidős tanár voltam. Csak akkor osztottak be a gyerekekhez, ha a főállású tanár szabadságra ment, és helyettesíteni kellett. Örültem, hogy azt mondja, kedvelt, de nem rémlett, hogy mivel érdemeltem ezt ki. Megérezhette, hogy min gondolkodom, mert hozzátette: – Arra az ebéd után hazajárós csoportra vigyázott, amelyikbe én is tartoztam.

Valóban, sokszor kísértem a hazafelé tartó gyerekeket. A főállású tanároknak annyi dolguk volt az osztályukban, hogy ez a feladat a részidősökre hárult. A gyerekeket kísérni nem volt egyszerű feladat. Az alsósok kiszámíthatatlanul cikáztak ide-oda, egy pillanatra sem vehettem le róluk a szemem, alig lehetett egy sorba terelni őket, hogy egyenesen haladjunk.

Eszembe jutott, hogy gyaloglás közben szóláncot játszottunk, beszélgettünk – mindent bevetettem, hogy a gyerekek ne unják el magukat. Ennek az emléknek a felidézésekor elfogott a nosztalgia, és ellágyultak a vonásaim. Tovább hallgattam a lányt; kiderült, hogy helyes volt a megérzésem, fodrászként dolgozik. Ekkor megérkezett a célállomásához.

– Ne haragudjon, hogy hirtelen megszólítottam – biccentett felém, mielőtt leszállt. Visszaintettem neki.

– A nevét megkérdezhettem volna – mormogtam, majd derűsen hátradőltem. A hivatás iránti csodálatból mentem általános iskolai tanárnak. Sok nehézség is adódott a munkám során, de az ilyen találkozások miatt mégiscsak megérte. Ismét elcsüggedtem, hogy miért is választottam végül a forgatókönyvírást. Eleinte két vasat tartottam a tűzben. Minthogy a részidős tanítás mellett engedélyeztek másodállást, szövegkönyveket is írtam. Amikor aztán felvettek főállásban tanítani, döntenem kellett, hogy a két munka közül melyiket választom. Letettem a tanításról, és a forgatókönyvírás mellett törtem lándzsát.

Hány év is telt el azóta? Az akkori diákjaim felnőttek, és dolgoznak, én pedig betöltöttem a negyvenet. Mostanában állandó aggodalmaskodással teltek a napjaim a jövőt illetően. Ha kitartottam volna a tanítás mellett, biztosan jobb körülmények között élnék, lehetne bármilyen nehéz a munkám. Nem lennének álmatlan éjszakáim a bizonytalan jövőm miatt. Lehajtott fejjel az ajkamba haraptam.

2

Kisétáltam az állomásról, átmentem a Szandzsó Óhasi hídon, és a szálloda felé tartottam.

Rég jártam Kiotó belvárosában. Pedig két évvel ezelőtt még ezen a környéken laktam, a Kamogava folyóra néző lakásban, ahol a nappali mellett hálószoba és egy nagyobb erkély is volt. Kora reggel a folyóparton sétálgattam, aztán az erkélyemen teáztam. Sokat jártam a Kijamacsi Dóri úton lévő kávéházba, arra az oldalra, ahol a Takaszegava patak folyik. Nagyon szerettem.

Vajon megvan még az a hely? Elgondolkodva haladtam észak felé a Szandzsó Dóri úttól, majd az Oike Dóri útnál nyugatra fordultam. A hotel a városháza keleti oldalán volt. Gyakran tartottunk itt munkamegbeszéléseket. Egyre erősödő szívdobogással léptem be az előtérbe, és vettem a kávézó felé az irányt, ami eléggé tele volt. Sok külföldi vendéget is láttam. Az ablak mellett pedig ott ült Nakajama Akari. A televíziós produkciós cégeknél általában lezseren öltözködnek. Rajta azonban – mintha a komolysága a felszínen is kiütközne – mindig decens kosztüm volt. Ezúttal éppen fekete nadrágkosztümöt viselt. Úgy képzeltem el, hogy a laptopján dolgozik, de a valóságban egy tabletet tartott a kezében.

– Elnézést, ha megvárattam! – szólítottam meg már messziről, mire ő rögtön felnézett, és felállt:

– Ne haragudjon, hogy ilyen váratlanul idehívtam!

– Ó, igazán semmi gond!

– Közel lakik, jól emlékszem?

A kérdésére kétértelmű mosollyal válaszoltam, és megráztam a fejem:

– Azóta elköltöztem.

– Értem. Elnézést. Azt hittem, még mindig a környéken lakik, azért javasoltam, hogy itt találkozzunk.

Mondtam, hogy nem gond, és leültünk. Rövidesen hozták is a kávémat, és egy darabig semmiségekről beszélgettünk.

– Ma érkezett meg?

– Igen, este megbeszélésem lesz egy helyi tévétársaság képviselőivel.

– Apropó, a régi rendezőnk jól van?

– Igen, és azóta már producer lett.

– Szóval előléptették! Most pedig ön a rendező.

– Furcsa lehet ez önnek, hiszen kezdő korom óta ismer…

Megráztam a fejem, hogy erről szó sincs. Nakajama Akari már fiatalon is komolyan vette a munkáját, magával és a környezetével szemben is szigorú, kompromisszumot nem ismerő típus volt. Biztos voltam benne, hogy nagy karriert fog befutni. Éppen azért küldtem neki azt az e-mailt, mert ilyen embernek tűnt. Senki mást nem kerestem volna meg ilyesmivel a korábbi tévés munkatársaim közül. Megköszörültem a torkom. Lényegtelen dolgokról csevegtünk, és közben a legfontosabbal, azzal, hogy múlt hónapban elküldtem neki azt a bizonyos forgatókönyvet, nem mertem előhozakodni.

Mit gondol a forgatókönyvemről? – már a nyelvemen volt a kérdés, de nem volt bátorságom feltenni, és igazság szerint akadt más mondandóm is.

– Elnézést a kellemetlenségért, amit annak idején okoztam önnek – hajoltam meg, mire ő zavarba jött, és megcsóválta a fejét.

– Akkor érteni véltem, milyen nehéz helyzetben van. Ön az átlagosnál empatikusabb és élesebb szemű megfigyelő, ez átsüt az alkotásain is. Így nehéz lehetett elviselni a kritikákat. – Nem tudtam, mit felelhetnék, helyette még egyszer meghajtottam a fejem. – Igazán kiváló munkát végzett – folytatta, és úgy húzta össze a szemét, mintha vakító fénybe nézne.

Ez mind múlt idő.

Forgatókönyvíróként húszéves egyetemistaként debütáltam: egy vezető tévécsatorna forgatókönyv-pályázatán elnyertem a sorozat kategória nagydíját. Azután kaptam néhány megbízást forgatókönyvírásra, de ebből nem lehetett megélni.

Diploma után egy általános iskolába mentem tanítani, ez volt a gyerekkori álmom. A forgatókönyveket csak az egyetem melletti, alkalmi munkának tekintettem. A diploma előtt írt forgatókönyvemből azonban óriási siker lett. Késő éjjel sugárzott széria volt, csupa ismeretlen színésszel, de olyan jó kritikákat kapott, hogy azt szinte túlzásnak tartottam. Ennek apropóján kezdtek nagyobb munkák is befutni. Huszonéves létemre slágergyárosként ünnepeltek, főműsoridőbe szánt forgatókönyvekre kaptam megbízást. Felmondtam az iskolában, és a forgatókönyvírást választottam.

A harmincas éveim derekán azonban történt valami. Mintha az eddigi sikereim nem is lettek volna, nem tudtam a korábban megszokott nézettséget hozni. Egy híres színészeket felvonultató sorozat bizonyult a fordulópontnak, amelyről úgy tartják, lehetetlen őket elrontani. Nekem mégis sikerült: noha a széria főműsoridőben ment, a nézettség egy számjeggyel kifejezhető maradt, velem pedig úgy bántak, mint valami háborús bűnössel. Eleinte ennek dacára is kaptam megbízásokat, mert ugye ez biztos csak véletlen, Szerikava Mizuki következő munkájával nem lehet gond… Csakhogy sem a következő, sem pedig az azutáni sorozatom nem hozta a számokat, így egyre több bírálat ért. Végül a csatorna veterán rendezőjétől átkerültem a kezdő Nakajama mellé.

Nem sokkal ezután történt. Lelkileg megtört a nyilvánosság rám irányuló figyelme és a könyörtelen kritikák, nem bírtam a nyomást, így inkább visszaadtam a munkáimat. Sokan aggódtak miattam, és kerestek, de képtelen voltam fölvenni a telefont, egyszerűen eltűntem… Amivel óriási gondot okoztam a feladataimat felügyelő Nakajama Akarinak… Ő volt az utolsó, aki akkor is próbált elérni, amikor már mindenki hátat fordított nekem.

Végül aztán ő sem keresett, és egyszer csak azt vettem észre, hogy egyáltalán nem kapok megbízást. Kezdtek kifogyni a tartalékaim is, amelyeket ünnepelt slágergyárosként halmoztam fel, így persze az életszínvonalamból is vissza kellett vennem. Kiköltöztem az akkori lakásomból, és a mostani egyszobás lyukban kötöttem ki, hiszen olcsóbb lakást akartam. Az összes bútoromat eladtam. Onnantól kezdve eltitkoltam az igazi nevemet, és SERIKA művésznéven írtam játékforgatókönyveket. Az interneten meghirdetett randiszimulátor-forgatókönyves pályázatokból voltak munkáim, ezekből tartottam fenn magam. Nagyobb feladatokra nem számíthattam, hiszen mivel az igazi nevemet nem mertem felfedni, így referenciákat sem tudtam felmutatni.

– Nekem nagyon tetszenek a munkái! „Az út a csúcsra” és a „Fény a tanteremben”… Megható, ahogy a társadalmi hierarchia legaljáról induló főhős kitartással kapaszkodik felfelé, és elhisszük, hogy az igyekezet végül elnyeri méltó jutalmát. – A rendezőnő ezt teljes átéléssel mondta, zavaromban le is sütöttem a szemem. Minden munkám sztorija és kerettörténete más, de van valami közös bennük: az emberpróbáló és észszerűtlen körülmények közül induló főhős erőfeszítései megtérülnek, lényegében tehát sikersztorikról van szó. – Nagy élvezettel olvastam a projekttervet is, amit küldött! – Ennek hallatán vadul dobogni kezdett a szívem. Felnéztem, és éreztem, hogy a várakozástól és a bizonytalanságtól reszket a kezem. – Nagyon sajnálom, felterjesztettem ugyan egy értekezleten, de nem fogadták el – folytatta bocsánatkérően, és lehajtotta a fejét.

– Ó, nem baj, örülök, hogy megpróbálta – tiltakoztam sietve, és mosolyt erőltettem az arcomra.

Ez a rendes nő kicsit reménykedett is benne, hogy tényleg megfontolják a projekttervet… Egyáltalán nem számítottam rá, hogy az értekezleten szóba hozza. Az öröm és az őszinte meglepődés mellett úgy éreztem, eldőlt, hogy ebben a szakmában már nincs keresnivalóm, és magamba roskadtam.

– Ha így van, nincs mit tenni. És köszönöm – hajoltam meg mosolyt mímelve, miközben sokkolt a hír.

Volt kolléganőm egyetlen apró pillanatra együttérzőn hunyorított, és meghajolt.

– Nagyon sajnálom, hogy nem tudtam segíteni. – Megráztam a fejem, hogy „ugyan már”. – Bocsánat, de rövidesen kezdődik a megbeszélésem.

– Ó, igaz. Én kérek elnézést.

– Viszontlátásra! – biccentett felém, és az ajtó felé indult.

Egy darabig felállni sem volt kedvem, csak bámultam ki az ablakon. Olyan ostobaság is eszembe jutott, hogy direkt kirángatott ide ezt a rossz hírt közölni. Holott azzal kezdte, hogy azt hitte, még a közelben lakom. Időt szakított a találkozásra, és személyesen mondta el a kellemetlen hírt, nem csak egy e-maillel intézett el.

Kezdtem hálát érezni iránta. Talán ez az isteni jel, hogy „ideje elengedni”. A régi dicsőségébe kapaszkodó, a forgatókönyvírásról lemondani képtelen énemet arra inti, hogy most már adja fel szépen.

A számhoz emeltem a csészét, benne a teljesen kihűlt kávéval, és felsóhajtottam.

– Helló, maga Szerikava Mizuki, a forgatókönyvíró? Idehallatszott a beszélgetés – szólított meg egy férfi a szomszéd asztaltól. Laza stílusban beszélt, és meglepődtem, amikor ránéztem. Húsz év körüli, vékony fiú ült ott. A megjelenése színes, vagyis inkább feltűnő volt. A haja sárgára és kékre volt festve, a szeme meg ragyogó zöld, biztos színes kontaktlencsét használ. A zöld szeme által tett hatást szinte kioltotta piros keretes szemüvege. Egyik kezében a telefonját tartva, vigyorogva figyelt. Kusza fogsora megdöbbentő volt.

– Ööö… igen – bólintottam esetlenül, mert nem feltételeztem, hogy egy ilyen fiatal fiú ismeri a nevem.

– Nagyon érdekes sztorikat ír! – pislogott rám a szemüvege mögül. Most is lazán beszélt, de ezúttal a szívemhez szólt. – Csak hát az ilyen sztorik már nem mennek, igaz? – folytatta, én meg összerezzentem. Hebegtem-habogtam, erre ő: – Más időket élünk. Aki nem tartja a lépést, annak befellegzett. A tévés munkáknál ez különösen gyakran előfordul. Ott ráadásul elektromágneses hullámok meg frekvencia is van… Szóval, aki a tévével dolgozik, az hiába ír érdekeseket, ha nem hallja meg az idők szavát, akkor neki annyi.

Feltartott mutatóujjal osztotta az észt. Hallottam, amit mondott, de nem jutott el az agyamig. Miről beszél ez a gyerek? Azt akarja közölni, hogy divatjamúlt forgatókönyveket írok, és tanuljam meg, hol a helyem? Ezt nélküle is tudom. Már éppen kezdett könnybe lábadni a szemem, amikor megjelent egy férfi, aki hátulról kicsit rákoppintott a fiú fejére.

– Aú!

– Te meg mit szemtelenkedsz itt?

A srácot egy fekete öltönyt és szürke nyakkendőt viselő, negyven körüli férfi dorgálta meg. Fekete haja, szigorú tekintete és szabályos arcvonásai meggyőző benyomást tettek. A férfi leült a feltűnő kinézetű fiúval szemben. Talán az apja? De nem, ahhoz túl fiatal, hogy a gyereke legyen. Mindenekelőtt pedig túlságosan különböztek. A különc fiúhoz képest az öltönyös férfi tanár benyomását keltette, vagyis inkább egy szigorú és nyugodt tanítóét.

– Elnézést kérek az iméntiért – hajolt meg felém udvariasan a férfi, én pedig a fejemet ráztam, hogy nem gond.

– Mizuki mester, ez az ember az ön rajongója! – vigyorgott a fiú.

Az öltönyös férfi a fiúra villantotta a tekintetét, majd felém biccentett.

– Ismét elnézését kérem.

– Ugyan – ráztam meg a fejem. Talán nagybácsi és unokaöccse? – A rajongóknak örülök.

Bár ki tudja, van-e még nekem olyanom.

– Az ön főhősei többnyire kemény próbatétel elé kerülnek, és mindent megtesznek, ami tőlük telik, hogy megoldják a problémát. Kedvelem az ilyen műveket.

Belepirultam, ahogy rezzenéstelen arccal, komolyan kimondta ezt. Úgy tűnt, nem puszta udvariaskodásból beszél.

– Igen, de manapság már máshogy írják az ilyesmit – szólt közbe megint a fiú a feje mögött összekulcsolt kézzel, majd a férfi szemének villanására összehúzta magát azzal, hogy: – Booocs!

– Induljunk lassan! – állt fel a férfi, és a srác is felpattant.

– Mizuki mester, ha meg akarja érteni az idők szavát, nézzen be ide! Ma telihold van, nyitva lesznek! – tett elém a fiú egy névjegyet.

„Telihold kávézó” – állt rajta. Megnéztem a címet: Nidzsó Kijamacsi, dél felé. Ez tényleg itt van a közelben.

– Bár nem rémlik ilyen hely… – dünnyögtem. Ám mire felpillantottam, azok ketten már eltűntek. Körülnéztem, sehol sem láttam őket. Kinéztem az ablakon, mostanra teljesen besötétedett.

Szóval az idők szava…

A neve alapján ez egy cukrászda. Vajon mit fogok ott megtudni? És ha az ital árán kívül is szednek pénzt? Mit csinálok, ha drága lesz? Bevillant a különc fiú képe. Túl színes volt, valahogy gyanús. És az is szokatlan volt, hogy annyira barátságosan ajánlgatta ezt a helyet. Inkább hazamegyek. Még akkor is kár a pénzért, ha csak egy sima cukrászda.

Lassan feltápászkodtam, és kiléptem az ajtón.