Fordította

Ábrahám Zoltán (1–6. és 11. fejezet)

és Tóth Gábor (7–10. és 12. fejezet)

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

David Graeber and David Wengrow: The Dawn of Everything:

A New History of Humanity

First published in Great Britain by Allen Lane 2021

an imprint of Penguin Books

Copyright © 2021 by David Graeber and David Wengrow

All rights reserved.

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Ábrahám Zoltán, Tóth Gábor, 2025

Borítóillusztráció © seamartini/Getty Images

Minden jog fenntartva

Tartalom

Térképek és ábrák jegyzéke

Előszó és ajánlás

Köszönetnyilvánítás

A magyar kiadás elé

1. Búcsú az emberiség gyermekkorától
Miért nem az egyenlőtlenség eredetéről és okairól szól a könyvünk?

2. Elvetemült szabadság
A haladás mítoszának őslakos kritikája

3. A jégkorszak kiolvasztása
Láncra verve és láncok nélkül: Az emberi politika próteuszi lehetőségei

4. Szabad egyének, a kultúrák eredete és a magántulajdon eljövetele
(Nem feltétlenül ebben a sorrendben)

5. Sok évszakkal korábban
Miért tartottak rabszolgát a kanadai gyűjtögetők, s miért nem kaliforniai szomszédaik; avagy mi a probléma a „termelési módokkal”?

6. Adónisz kertjei
A meg nem történt forradalom, avagy hogyan tudták elkerülni a neolitikus népek a földművelést?

7. A szabadság ökológiája
Hogyan ugrándozta, botladozta és blöffölte körbe először a világot a mezőgazdaság?

8. Képzeletbeli városok
Hogyan építettek városokat Eurázsia első városlakói – Mezopotámiában, az Indus-völgyben, a mai Ukrajna területén és Kínában – királyok nélkül?

9. Az orrunk előtt, a nyílt színen
A szociális lakhatás és a demokrácia őshonos eredete az amerikai kontinensen

10. Miért nincs az államnak eredete?
A szuverenitás, a bürokrácia és a politika szerény kezdetei

11. A kör bezárul
Az őslakos kritika történeti alapjai

12. Következtetések
Mindenek hajnala

Bibliográfia

Jegyzetek

Fordítói jegyzetek

Térképek és ábrák jegyzéke

1. Észak-Amerika a 20. század eleji etnológusok szemével (szövegközi ábra: Észak-Karolina etnikai-nyelvi „töredezési zónája” Wissler [1913] és Kroeber [1925] alapján)

2. A Közel-Kelet „Termékeny Félholdja”: neolitikus földművesek a mezolitikus vadászó-gyűjtögetők világában (i. e. 8500–8000) (A. G. Sherratt eredeti térképe alapján; S. Sherratt jóvoltából)

3. A növények és az állatok háziasításának független központjai (eredeti térkép alapján; D. Fuller jóvoltából)

4. Nebelivka: őskori „megatelep” az ukrajnai erdős sztyeppén (Y. Beadnell D. Hale adatai alapján készült eredeti térképe alapján; J. Chapman és B. Gajdarszka jóvoltából)

5. Teotihuacán: lakótömbök a központi városnegyedek főbb műemlékei körül (Millon [1973]; a Teotihuacan Mapping Project és M. E. Smith jóvoltából)

6. Jelentős régészeti lelőhelyek a Mississippi medencéjében és a szomszédos régiókban (eredeti térkép alapján; T. R. Pauketat jóvoltából)

7. A különböző nemzetségek elrendeződése (1–5) egy oszadzs faluban (Fletcher – La Flesche [1911] és La Flesche [1939] alapján)

Előszó és ajánlás

David Rolfe Graeber 59 évesen halt meg, 2020. szeptember 2-án, alig több mint három héttel az után, hogy végeztünk e könyv megírásával, amely több mint tíz éven át szívta el folyamatosan az energiánkat. Mintegy szórakozásból kezdtük el írni; azért, hogy megszabaduljunk „komolyabb”, akadémiai kötelességeinktől: olyan kísérletként, szinte játékként, amelyben egy antropológus és egy régész megpróbálta rekonstruálni azt az emberi történelemről folytatott nagy léptékű dialógust, amely egykor megszokott volt a tudományainkban, csak most mai bizonyítékokra támaszkodva. Nem voltak sem szabályok, sem határidők. Úgy és akkor írtunk, ahogyan és amikor jólesett, így a könyv egyre inkább napi elfoglaltsággá vált. A befejezés előtti évben, a munka felgyorsultával gyakran kétszer-háromszor is beszélgettünk naponta. Gyakran nem tudtuk már megállapítani, melyikünk milyen ötlettel, ténnyel, példával hozakodott elő: minden ment az „archívumba”, és hamarosan jóval több anyag gyűlt össze benne, mint amennyi egy könyvhöz szükséges. Az eredmény nem fércmű lett, hanem szintézis. Szinte tapintani tudtuk, ahogyan a stílusunk és a gondolkodásunk fokozatosan közeledik egymáshoz, míg végül egyetlen szólammá vált. Miután ráeszméltünk, hogy nem akaródzik befejezni a szellemi utazást, amelybe belekezdtünk, és a könyvben felvetődött számos elképzelést jó lenne bővebben kifejteni és további példákkal szemléltetni, úgy terveztük, hogy további három kötetet írunk. Ám a könyvet valahol le kellett zárni, s David Graeber a maga jellegzetes Twitter-stílusában, Jim Morrisont idézve, augusztus 6-án este 9 óra 18 perckor bejelentette, hogy kész: „Agyam lezúzta a zsibbadt döbbenet” [My brain feels bruised with numb surprise]. Úgy fejeztük be, ahogyan elkezdtük: végig párbeszédben, s miközben a forrásokat olvastuk, osztottuk meg egymással és vitatkoztunk róluk, gyakran hajnalig küldözgettük oda-vissza a vázlatokat. David nemcsak antropológus volt, hanem jóval több annál. Nemzetközi hírű aktivista és igazi public intellectual, aki igyekezett a való életben is megélni a társadalmi igazságossággal és felszabadulással kapcsolatos eszméit, reményt adva az elnyomottaknak, és sokakat inspirálva, hogy kövessék a példáját. A könyvet David Graeber (1961–2020) szeretett emlékének, és (az ő kívánságának megfelelően) szülei, Ruth Rubinstein Graeber (1917–2006) és Kenneth Graeber (1914–1996) emlékének ajánlom. Nyugodjanak mindhárman békében.

David Wengrow

Köszönetnyilvánítás

Szomorú körülmények kényszerítenek arra, hogy a feleségét, Nikát hátrahagyó David Graeber nélkül, a saját nevemben írjam ezt a köszönetnyilvánítást. David halálát a gyász rendkívüli megnyilvánulása kísérte, amely kontinenseken, társadalmi osztályokon és ideológiai határokon átívelve egyesítette az embereket. Tíz év közös gondolkodás és írás hosszú idő, de nem az én dolgom kitalálni, hogy ebben a kontextusban David kinek kívánt volna köszönetet mondani. Útitársai, akik vele együtt járták végig a könyvhöz vezető utakat, már bizonyosan magukra ismertek, és tudják, hogy David milyen nagyra értékelte a támogatásukat, gondoskodásukat és tanácsaikat. Egyben biztos vagyok: a könyv nem születhetett volna meg – vagy csak nagyon távolról emlékeztetne a végeredményre – szakirodalmi kérdésekben mindig bölcs tanácsadónk, Melissa Flashman szakavatott közreműködése és energiája nélkül. Eric Chinski (Farrar, Straus and Giroux) és Thomas Penn (Penguin UK) személyében kiváló szerkesztőkre és igazi szellemi társakra találtunk. Hálás köszönet illeti Debbie Bookchint, Alpa Shah-t, Erhard Schüttpelzet és Andrea Luka Zimmermant, amiért hosszú éveken keresztül szenvedélyesen formálták gondolkodásunkat. Az alábbiaknak a különböző részproblémákban nyújtott szakavatott és önzetlen segítségükért mondunk köszönetet: Manuel Arroyo-Kalin, Elizabeth Baquedano, Nora Bateson, Stephen Berquist, Nurit Bird-David, Maurice Bloch, David Carballo, John Chapman, Luiz Costa, Philippe Descola, Alekszandr Djacsenko, Kevan Edinborough, Dorian Fuller, Bisszerka Gajdarszka, Colin Grier, Thomas Grisaffi, Chris Hann, Wendy James, Megan Laws, Patricia McAnany, Barbara Alice Mann, Simon Martin, Jens Notroff, José R. Oliver, Mike Parker Pearson, Timothy Pauketat, Matthew Pope, Karen Radner, Natasha Reynolds, Marshall Sahlins, James C. Scott, Stephen Shennan és Michele Wollstonecroft.

A könyvben kifejtett gondolatok nagy részét először előadásban vagy szakfolyóiratokban publikált cikkekben fejtettük ki: a 2. fejezet egy korai változata franciául jelent meg „La sagesse de Kandiaronk: La critique indigène, le mythe du progrès et la naissance de la Gauche” címen a La Revue du MAUSS lapjain; a 3. fejezet egyes részei (a 2014-es Henry Myers-előadást a Journal of the Royal Anthropological Institute számára átdolgozva) „Farewell to the Childhood of Man: Ritual, Seasonality, and the Origins of Inequality” címen láttak napvilágot; a 4. fejezetéi „Many Seasons Ago: Slavery and Its Rejection among Foragers on the Pacific Coast of North America” címmel az American Anthropologist lapjain jelentek meg, a 8. fejezetéi pedig „Cities before the State in Early Eurasia” címen hangzottak el a 2015-ös Jack Goody-előadás keretében a Max Planck Szociálantropológiai Intézetben.

Itt mondunk köszönet azoknak a tudományos intézményeknek és kutatócsoportoknak, amelyek örömmel fogadtak bennünket, hogy beszéljünk és vitatkozzunk a könyvben felvetett témákról; külön köszönet illeti Enzo Rossit (Amszterdami Egyetem) és Philippe Descolát (Collège de France) az emlékezetes alkalmakért. James Thomson (az Eurozine egykori főszerkesztője) segített nekünk elsőként eljuttatni gondolatainkat a nagyközönségnek a „How to Change the Course of Human History (At Least, the Part That’s Already Happened)” című tanulmánnyal, amit lelkesen közölt az online folyóiratban, amikor mások visszariadtak tőle; köszönet továbbá a fordítóknak, akiknek köszönhetően gyarapodott a könyv olvasótábora; s köszönet Kelly Burdicknek (Lapham’s Quarterly), amiért tanulmányt kért tőlünk a demokrácia témájával foglalkozó különszámba, ahol megszellőztettünk néhány, itt a 9. fejezetben olvasható elképzelést.

David és én is kezdettől fogva beépítettük a könyvvel kapcsolatos elképzeléseinket egyetemi oktatói tevékenységünkbe (ő az LSE Antropológiai Intézetében, én a UCL Régészeti Intézetében), így mindkettőnk nevében szeretnék köszönetet mondani hallgatóinknak az elmúlt tíz évben tett ösztönző észrevételeikért és megjegyzéseikért. Martin, Judy, Abigail és Jack Wengrow minden lépésnél mellettem álltak. Végül szívből jövő köszönetemet fejezem ki Ewa Domaradzkának, aki legélesebb szemű kritikusom és legodaadóbb támogatóm volt; ugyanúgy léptél be az életembe, mint David, és ez a könyv: „Hirtelen eső viharzik elő a levegőből, a nap csupasz falait verve… Eső, eső hull a száraz földre!”

David Wengrow

A magyar kiadás elé

A szerzők által idézett, magyarul nem elérhető szövegeket, ha külön nem jelezzük, saját fordításban közöljük. A bibliográfiába felvett magyar fordításokat néhány esetben a kontextusnak megfelelően, külön jelzés nélkül módosítottuk. A nem latin betűs ábécét használó nyelvek (arab, görög, kínai, orosz, sumer, ukrán stb.) kifejezéseit igyekeztünk mindig fonetikus átírásban megadni. Az amerikai kontinens őslakos népeinek esetében Siposs András Az indián nyelvek (Budapest: Mix-Mozaik Bt., 2006) című munkáját használtuk. Az arab és a mezoamerikai (azték, inka, maja) szavak átírásában Kerékgyártó Áron, Nemes Krisztián és Bíró Péter segítségére támaszkodtunk, amit ezúton is köszönünk.

A fordítók

1 Búcsú az emberiség gyermekkorától Miért nem az egyenlőtlenség eredetéről és okairól szól a könyvünk?

[…] e hangulat mindenütt, a politikában, a társadalomban és a filozófiában is érzékelhető. Olyan időszakban élünk, amelyet a görögök az »istenek (azaz az alapvető elvek és jelképek) átváltozásához« alkalmasnak, azaz καιρóς-nak neveztek.

C. G. Jung: Jelen és jövő (2019: 299)

Az emberi történelem nagy része visszavonhatatlanul elveszett, mindörökre megismerhetetlen marad a számunkra. Fajunk, a Homo sapiens legalább kétszázezer éve létezik ugyan, de szinte semmit sem tudunk arról, hogy ennek az időszaknak a nagy részében mi minden történt vele. Például az észak-spanyolországi Altamira-barlangban több mint tízezer éven át, i. e. 25 000 és 15 000 között készítettek festett és vésett képeket az elődeink. Feltehetően sok drámai esemény bekövetkezett ez idő alatt. Ezek többségéről azonban semmit sem áll módunkban megtudni.

Alig valaki számára van ennek bármi jelentősége is, hiszen kevesen töprengenek el az emberiség történetéről átfogó perspektívában: nemigen van rá okuk. Ha egyáltalán felvetődik a kérdés, milyen is ez az átfogó kép, rendszerint olyankor, amikor arról gondolkodunk, miért tűnik úgy, hogy akkora zűrzavar uralkodik a világban, s miért kegyetlenek olyan gyakran egymással az emberek – röviden, amikor a háború, az irigység, a kizsákmányolás és a másik szenvedése iránti szisztematikus közömbösség okain töprengünk. Mindig ilyenek voltunk, vagy pedig egy bizonyos ponton borzasztóan félresiklott valami?

Alapvetően teológiai jellegű ez a vita. Lényegében arról a kérdésről szól, vajon az ember eredendően jó-e vagy gonosz. Jobban belegondolva azonban arra juthatunk, hogy a kérdésnek ebben a megfogalmazásban szinte semmi értelme. A „jó” és a „gonosz” tisztán emberi fogalmak. Soha senkinek nem jutna eszébe arról vitatkozni, hogy jó vagy gonosz egy hal vagy egy fa, mivel a „jó” és a „gonosz” fogalma arra szolgál, hogy mi, emberek össze tudjuk mérni egymással magunkat. Következésképp arról vitatkozni, hogy az ember alapvetően jó-e vagy gonosz, nagyjából annyira értelmes, mint ha arról vitatkoznánk, hogy az ember alapvetően kövér-e vagy sovány.

Azok azonban, akik időnként eltöprengenek az őstörténet tanulságain, mégis csaknem mindig ilyen teológiai kérdésekhez térnek vissza. Mindannyiunk számára ismerős a keresztény válasz: egykor az ártatlanság állapotában éltek az emberek, ám később beszennyezte őket az eredendő (a katolikus terminológiában: áteredő) bűn. Arra vágytunk, hogy Istenhez hasonlóvá legyünk, és ezért megbűnhődtünk; most bukott állapotban élünk, miközben reménykedünk a majdani megváltásban. E történet mai, közkeletű formája rendszerint Jean-Jacques Rousseau Értekezés az emberek közötti egyenlőtlenség eredetéről és alapjairól című, 1754-ben írott művének1 valamilyen frissített változata. A rousseau-i történet szerint egykor vadászok és gyűjtögetők voltunk, s a gyermeki ártatlanság prolongált állapotában, kis létszámú hordákba verődve éltünk. Ezek a hordák egalitáriusak voltak, ami kis méretüknek köszönhetően volt lehetséges. A boldog állapot csak a „mezőgazdasági forradalommal”, illetve még inkább a városok kialakulásával, vagyis a „civilizáció” és az „állam” színre lépésével ért véget – s ez nemcsak az írásbeliség, a tudomány és a filozófia megjelenésével, hanem szinte mindannak a megjelenésével is együtt járt, ami csak rossz az emberi életben: a patriarchátuséval, az állandó hadseregével, a tömeges kivégzésekével és az undok bürokratákéval, akik megkövetelik tőlünk, hogy életünk nagy részét űrlapok kitöltögetésére pazaroljuk.

Természetesen ez nagyon durva leegyszerűsítés, de csakugyan mintha ez lenne az az alaptörténet, amely mindig felszínre bukkan, amikor – munkahelyi pszichológusoktól forradalmi gondolkodókig – ilyesmit mond valaki: „de természetesen az emberek evolúciós történetük nagy részében tíz-húsz fős csoportokban éltek”; vagy: „a mezőgazdaság volt talán az emberiség legsúlyosabb tévedése”. S mint látni fogjuk, sok népszerű szerző egészen explicit módon fogalmazza meg ezt a gondolatot. A probléma az, hogy aki alternatívát keres e meglehetősen lehangoló történelemszemlélettel szemben, hamar ráeszmél, hogy az egyetlen, alternatívaként kínálkozó elképzelés még rosszabb: ha ugyanis nem Rousseau, akkor Thomas Hobbes.

Hobbes 1651-ben megjelent Leviatánja sok szempontból a modern politikaelmélet megalapozó szövege. Felfogása szerint mivel az ember önző lény, ezért az eredeti természeti állapotban élt élet semmilyen értelemben sem volt ártatlan: szükségképpen „magányos, szegényes, csúnya, állatias és rövid” volt, lényegében háborús állapot, amelyben mindenki harcolt mindenki ellen. A hobbesiánus azt mondaná: ha volt bármiféle haladás is ehhez a sötét állapothoz képest, az nagyrészt épp azoknak az elnyomó mechanizmusoknak volt köszönhető, amelyek miatt Rousseau nem győzött panaszkodni: a kormányoknak, a bíróságoknak, a bürokráciáknak és a rendőrségnek. Ez a felfogás is jó ideje velünk él. Megvan az oka annak, miért cseng nagyon hasonlóan az angolban a „politika” [politics], az „udvarias” [polite] és a „rendőrség” [police] szó: mind a görög polisz (város) szóból származnak – latin megfelelője a civitas, amelyből a „jó modor” [civility], a „honpolgári” [civic] és a modern értelemben vett „civilizáció” [civilization] szavunk származik.

E felfogásban az emberi társadalom alantasabb ösztöneink kollektív elfojtásán alapul, s erre az elfojtásra annál nagyobb szükség lesz, minél többen élnek egy helyen. A mai hobbesiánus azt mondaná tehát, hogy igen, evolúciós történetünk nagy részét valóban kis létszámú hordákban éltük le, amelyek főleg azért tudtak boldogulni, mert tagjaikat összefűzte az utódok fennmaradásához (vagyis az evolúcióbiológusok szóhasználatával: a „szülői befektetés” megtérüléséhez) fűződő közös érdek. Ám még ezek a hordák sem az egyenlőségen alapultak, semmilyen értelemben. E változat szerint ugyanis mindig volt vezetőként egy „alfa-hím”. Az emberi társadalomnak mindig is a hierarchia, az uralom és a cinikus önérdek volt az alapja. Csak annyi változott, hogy kollektíve megtanultuk: a javunkra válik, ha az ösztöneink diktálta rövid távú érdekek helyett a hosszú távúakat részesítjük előnyben; vagy pontosabban fogalmazva: olyan törvényeket alkotunk, amelyek arra kényszerítenek bennünket, hogy a legfékezhetetlenebb impulzusainkat csak társadalmilag hasznos területeken éljük ki – például a gazdasági szférában –, mindenhol másutt pedig fojtsuk el őket.

Mint az olvasó valószínűleg érzékeli fejtegetéseink hangszínéből, nemigen van ínyünkre, hogy e két lehetőség közül választhatunk. Ellenvetéseinket három nagy csoportba sorolhatjuk. Az emberi történelem általános menetének leírására ez a két alternatíva

1.egyszerűen nem igaz;

2.szörnyű politikai következményei vannak;

3.indokolatlanul unalmasnak láttatja a múltat.

Könyvünkben egy másik, reménytelibb és érdekesebb történetet próbálunk meg elmesélni, amely jobban számot vet mindazzal, amit az elmúlt évtizedek kutatásainak köszönhetően megtudhattunk. Ehhez részben az szükséges, hogy egyszerre vegyük szemügyre a régészet, az antropológia és a rokon diszciplínák adatait – ezek azt sugallják, hogy teljesen új képet kell alkotnunk az emberi társadalmak elmúlt, durván harmincezer éves fejlődéséről. Szinte egyetlen kutatási eredmény sem illeszthető a szokásos narratívába, ám az esetek többségében a legfontosabb felfedezésekről továbbra is csak a szaktudósok munkáiból tájékozódhatunk, s belőlük is csak a sorok között olvasva tudjuk előbányászni a szükséges információkat.

Hadd érzékeltessük, hogy mennyire más kép rajzolódik ki előttünk: ma már nyilvánvaló, hogy a földművelés megjelenése előtt nemcsak kicsi, egalitárius hordák, hanem másfajta emberi társadalmak is léteztek: a vadászoknak és gyűjtögetőknek a mezőgazdaság kialakulása előtti világa inkább emlékeztet a merész társadalmi kísérletek különböző politikai formákat felvonultató, karneváli kavalkádjára, mint az evolúciós elmélet fakó absztrakcióira. A földművelés pedig nem jelentette a magántulajdon megszületését, és nem volt az egyenlőtlenség felé megtett, visszafordíthatatlan lépés jele sem. Az első földművelő közösségek viszonylag mentesek voltak rangsoroktól és hierarchiáktól. S a világ legkorábbi városaiban nemhogy nem voltak kőbe vésve az osztálykülönbségek, hanem meglepően sokuk kifejezetten egalitárius elvek szerint szerveződött: nem volt szükségük autoriter uralkodókra, ambiciózus harcos-politikusokra, de még parancsolgató bürokratákra sem.

A világ minden szegletéből áradnak hozzánk az ilyen témákkal kapcsolatos információk. Ennek következtében a világ különböző tájékain dolgozó kutatók az etnográfiai és a történelmi anyagot is új megvilágításban kezdik vizsgálni. Már megvannak azok a mozaikdarabok, amelyekből a világtörténelem egészen más képét rakhatjuk ki – ezeket az elemeket azonban egyelőre csak néhány, kivételezett helyzetet élvező szakértő láthatja (és még a szaktudósok is csak habozva mondanak le a saját kicsiny darabkájuk kizárólagos birtoklásáról, hogy egybevessék megfigyeléseiket más, nem az ő speciális területükön tevékenykedő szaktudósokéival). Célunk e könyvben elkezdeni összeilleszteni a kirakós játék bizonyos darabjait, tökéletesen tudva azt, hogy még senkinek sincs birtokában egy teljes készlet. A feladat hatalmas, a problémák pedig olyan fontosak, hogy hosszú évekig tartó kutatásra és sok-sok vitára lesz szükség ahhoz, hogy kezdjük megérteni, milyen valódi következtetések vonhatók le a szemünk előtt lassanként kirajzolódó képből. De a folyamatot életbevágóan fontos elindítanunk. Az nagyon hamar világosan kiderült, hogy a történelemről alkotott, ma uralkodó – Hobbes és Rousseau mai követői által egyaránt elfogadott – „nagy képnek” szinte semmi köze a tényekhez. Ám ahhoz, hogy elkezdjük értelmezni a szemünk előtt lévő új információkat, nem elegendő hatalmas mennyiségű adatot felhalmozni és átrostálni. Fogalmi váltásra is szükség van.

E váltás végrehajtásához felül kell vizsgálni bizonyos olyan lépéseket, amelyek a társadalmi evolúcióról alkotott modern felfogáshoz vezettek – jelesül azt az elképzelést, hogy az emberi társadalmak megragadhatók fejlődési fokok szerint, s mindegyiknek megvannak a jellegzetes technikáik és szerveződési formáik (vadászó-gyűjtögető, földművelő, városi-ipari társadalom stb.). Mint látni fogjuk, az efféle elképzelések az európai civilizációval szemben a 18. század első évtizedeiben elterjedő kritikai megállapításokra adott konzervatív reakcióban gyökereznek. E megállapítások azonban nem a felvilágosodás filozófusaitól származnak (bár eleinte nagyon csodálták és utánozták is őket), hanem az európai társadalmak őslakos megfigyelőitől, például a huron-vendat államférfitól, Kandiaronktól, akiről a következő fejezetben tudunk meg majd többet.

Közelebbről megvizsgálni azt, amit itt „őslakos kritikának” nevezünk, annyit tesz, mint komolyan venni mindazt, ami az európai kánonon kívülről gazdagítja gondolkodásunkat a társadalomról; s különösen komolyan venni azt, amit azoktól az őslakosoktól kaptunk, akikre a nyugati filozófusok többnyire a történelem angyalának vagy ördögének a szerepét osztják. Bármelyikről legyen is szó, mindkettő kizárja az intellektuális eszmecsere valódi lehetőségét, de még a párbeszédét is: éppoly nehéz ugyanis vitatkozni azzal, akit ördöginek, mint azzal, akit isteninek tekintünk, hiszen szinte mindent, amit gondolnak vagy mondanak, nagy valószínűséggel vagy tökéletesen irrelevánsnak, vagy rendkívül mélyenszántónak fogunk ítélni. Azok többsége, akikkel könyvünkben foglalkozni fogunk, már régen meghalt. Nem tudunk már semmiféle beszélgetésbe sem bocsátkozni velük. Mégis eltökéltük, hogy úgy írunk őstörténetet, mintha olyan emberekről mesélnénk, akikkel – ha élnének – el tudnánk beszélgetni, vagyis akik nem csupán a történelem valamilyen engesztelhetetlen törvényének a megtestesítői, példái, marionettfigurái vagy játékszerei.

Természetesen vannak tendenciák a történelemben. Egyesek rendkívül erős sodrásúak; igen nehéz az ellenükben úszni (bár mintha mindig akadtak volna olyanok, akiknek sikerült). De csak a mi magunk által alkotott „törvények” valóban törvények. Ez pedig továbbvisz a második ellenvetésünkhöz.

Miért jár szörnyű következményekkel az emberi történelem hobbesi és rousseau-i változata is?

Nemigen szükséges különösebben részleteznünk, mi minden következik a hobbesi modellből. A gazdasági rendszerünkkel kapcsolatos alapvető feltevés, hogy az ember némiképp undok és önző lény, aki döntéseit inkább cinikus, egoista számításra alapozza, nem pedig altruista módon és kooperációra törekedve. Ha ez így van, akkor legfeljebb abban reménykedhetünk, hogy egyre kifinomultabb belső és külső ellenőrzési mechanizmusok zabolázzák meg a javak felhalmozására és az önimádatra késztető, állítólagosan velünk született ösztönt. Rousseau története arról, miképp süllyedt az emberiség az egalitárius ártatlanság eredeti állapotából az egyenlőtlenség állapotába, optimistábbnak látszik ugyan (volt legalább valami jobb, amihez képest bekövetkezhetett a hanyatlás), de manapság többnyire arra használják, hogy arról győzzenek meg bennünket: lehetséges ugyan, hogy igazságtalan a rendszer, amelyben élünk, ám reálisan legfeljebb szerény léptékű társadalmi barkácsolásra törekedhetünk. Már maga az „egyenlőtlenség” szó nagyon árulkodó ebből a szempontból.

A 2008-as pénzügyi összeomlás és a nyomában járó zűrzavar óta fontos vitatéma lett az egyenlőtlenség problémája (és hosszúra nyúló története). Kialakult valami konszenzusféle az értelmiségiek körében, sőt bizonyos fokig a politikai osztályok között is abban, hogy teljesen ellenőrizhetetlenné vált az egyenlőtlenség mértéke, s hogy a világ problémáinak a többségét ilyen vagy olyan módon az okozza, hogy egyre mélyebb a tehetőseket és a nincsteleneket elválasztó szakadék. Erre rámutatni már önmagában is a globális hatalmi struktúrák ellen intézett kihívás; ugyanakkor végső soron még az e struktúrákból hasznot húzók számára is megnyugtató módon tálalja a problémát, hiszen azt sugallja, képtelenség valaha is értelmes megoldást találni rá.

Elvégre képzeljük el, hogy úgy keretezzük a problémát, ahogyan mondjuk ötven vagy száz évvel ezelőtt tettük volna: tőkekoncentráció megy végbe, oligopólium alakul ki, osztályhatalom érvényesül. E fogalmak bármelyikével is egybevetve például az „egyenlőtlenség” úgy cseng, mintha kifejezetten félmegoldásokra és kompromisszumokra bátorítana. Ugyanis míg azt el tudjuk képzelni, mit jelent elvetni a kapitalizmust vagy megtörni az állam hatalmát, az egyáltalán nem világos, mit is akarna jelenteni az egyenlőtlenség kiküszöbölése. (Milyenfajta egyenlőtlenségé? A vagyonié? Az esélyegyenlőtlenségé? És mennyire kell egyenlőknek lenniük az embereknek ahhoz, hogy elmondhassuk: „kiküszöböltük az egyenlőtlenséget?”) Az „egyenlőtlenség” szó arra szolgál, hogy úgy fogalmazzuk meg a társadalmi problémákat, ahogy azt a technokrata reformerek kora megkívánja: e reformerek ugyanis eleve azt feltételezik, hogy még csak elvileg sincs napirenden a társadalom átalakításának semmilyen valódi elképzelése.

Az egyenlőtlenségről folytatott vita lehetővé teszi, hogy bűvészkedjünk a számokkal, hogy Gini-indexről és diszfunkcionálási küszöbökről vitatkozzunk, hogy adórendszereket vagy szociális jóléti mechanizmusokat igazítsunk ki, sőt hogy a helyzetet drámai erővel érzékeltető számokkal sokkoljuk a közvéleményt („el tudod-e egyáltalán képzelni, hogy a világ népességének leggazdagabb 1%-a birtokolja a világ vagyonának 44%-át?”) – de azt is megengedi, hogy úgy beszéljünk mindezekről, hogy közben még csak érintőlegesen sem említjük azokat a tényezőket, amelyeket az emberek a társadalmi „egyenlőtlenség” megnyilvánulásaiként ténylegesen kifogásolnak: például azt, hogy egyesek sikeresen a mások felett gyakorolt hatalomra váltják a vagyonukat, vagy azt mondják másoknak, hogy az ő szükségleteik nem fontosak, s az életüknek nincs immanens értéke. Ez, mint mondják, egyszerűen az egyenlőtlenség elkerülhetetlen következménye; az egyenlőtlenség pedig elkerülhetetlenül fakad abból, hogy nagy, tagolt, városias, technikailag fejlett társadalomban élünk. Ez feltehetően örökre így is marad. Csak a mértéke kérdéses.

Napjainkban az egyenlőtlenségről való gondolkodás igazi konjunktúráját éljük: 2011 óta a Davosi Világgazdasági Fórum rendszeresen visszatérő egyik slágertémája a „globális egyenlőtlenség”. Léteznek egyenlőtlenségi indexek, az egyenlőtlenség kutatására szakosodott intézmények, és akkor még nem is említettük azoknak a folyóiratcikkeknek a feltartóztathatatlan áradatát, amelyek megpróbálják a kőkorszakba visszavetíteni a tulajdon eloszlásával kapcsolatos mai megszállott érdeklődésünket. Még olyan kutató is akadt, aki megpróbálta kikalkulálni a kőkorszaki mamutvadászok jövedelmi szintjeit és a rájuk érvényes Gini-indexet (mind nagyon alacsonyaknak bizonyultak). Mintha csak szükségét éreznénk, hogy matematikai képletekkel igazoljuk a már Rousseau korában népszerű szlogent: „Mindenki egyenlő volt, mert mindenki ugyanolyan szegény volt.”1

Ezek az ártatlanság és egyenlőség ősállapotáról szóló történetek az „egyenlőtlenség” szó használatához hasonlóan azt a célt szolgálják, hogy magától értetődőnek vegyük az emberi állapotot illető nosztalgikus pesszimizmust: ez természetes következménye annak, ha a történelem nagyítólencséje segítségével vesszük szemügyre magunkat. Igen, ha pigmeusok vagy kalahári busmanok vagyunk, akkor talán csakugyan élhetünk egalitárius társadalomban. De ha ma akarunk a valódi egyenlőségen alapuló társadalmat létrehozni, akkor ki kell ötölnünk, hogy milyen úton-módon válhatunk ismét kis hordákba szerveződő, személyes tulajdon nélküli gyűjtögetőkké. Mivel azonban a gyűjtögetőknek egészen kiterjedt területre van szükségük a táplálékszerzéshez, ez azt jelentené, hogy mintegy 99,9%-kal csökkentenünk kell a világ népességét. Másképp legfeljebb azt remélhetjük, hogy igazítunk a csizma méretén, amely mégis örökké az arcunkba fog taposni, vagy esetleg azt, hogy egy kicsit nagyobb játékteret csikarunk ki, s így néhányan ideig-óráig ki tudunk térni előle.

🞵

A világtörténelemről alkotott pontosabb és optimistább kép felé megtett egyik első lépés az lenne, ha egyszer s mindenkorra lemondanánk az Édenkert képzetéről, s egyszerűen elvetnénk azt a felfogást, hogy több százezer éven át a világon mindenki ugyanabban az idilli társadalomszerveződési formában élt. Ezt azonban különös módon sokan reakciós lépésnek tartják. „Azt mondjátok tehát, hogy igazi egyenlőség sohasem létezett, s hogy ennélfogva lehetetlen?” Mi úgy látjuk, hogy az ilyen ellenvetések kontraproduktívak és nyilvánvalóan nem is életszerűek.

Mindenekelőtt egyenesen bizarr azt képzelni, hogy az alatt a durván tíz- (mások szerint húsz-) ezer év alatt, amikor az altamirai barlangfestmények készültek, senki sem kísérletezett a társadalomszerveződés alternatív formáival (s nemcsak Altamirában, hanem a világ többi részén sem). Mennyire valószínű ez? Másodszor: nem lehet, hogy a társadalomszerveződés formáival való kísérletezés az egyik legfontosabb elem, amely emberré, vagyis önmaga megalkotására képes, szabad lénnyé tesz minket? Az emberi történelem végső kérdése, mint látni fogjuk, nem az, hogy ugyanolyan hozzáférésünk van-e az anyagi erőforrásokhoz – földhöz, kalóriához, termelési eszközökhöz, bármennyire fontosak is ezek –, hanem az, hogy képesek vagyunk-e mindannyian hozzátenni a magunk részét az azzal kapcsolatos döntésekhez, hogyan is éljünk együtt. E képesség gyakorlása természetesen előfeltételezi, hogy az együttélés megszervezésében ténylegesen legyen miről döntenünk.

Ha – mint sokan megfogalmazzák – fajunk jövője azon múlik, hogy képesek vagyunk-e valami mást létrehozni (mondjuk egy olyan rendszert, amelyben a vagyon nem konvertálható akadálytalanul hatalommá, amelyben nem mondják egyeseknek azt, hogy az ő szükségleteik nem fontosak, vagy hogy az életüknek nincs immanens értéke), akkor végső soron az számít, vajon fel tudjuk-e fedezni újra azokat a szabadságokat, amelyek voltaképpen emberré tesznek bennünket. Ebben Az őstörténész V. Gordon Childe 1936-ban írt könyvének (Az ember önmaga alkotója) szellemiségét követjük (szexista nyelvezetét nem).2 Mindannyian önmagunk megalkotásának kollektív projektjei vagyunk. Mi lenne, ha így közelítenénk meg az emberi történelmet? Ha a kezdetektől fogva képzelőerővel megáldott, intelligens, játékos teremtménynek tekintenénk az embert, olyan lénynek, aki megérdemli, hogy így értsük őt? Mi lenne, ha történetünk nem arról szólna, hogyan süllyedt fajunk az egyenlőség idilli állapotából a maiba, hanem azt a kérdést tennénk fel, hogyan kerültünk ilyen szoros fogalmi bilincsek csapdájába, hogy már elképzelni sem tudjuk többé önmagunk újrafeltalálásának lehetőségét?

Világítsuk meg néhány rövid példával, miért tévesek többségükben az emberi történelemről alkotott átfogó elképzelések (avagy Jean-Jacques Rousseau örök visszatérése)!

Amikor belevágtunk könyvünk megírásába, az a cél vezérelt bennünket, hogy új válaszokat keressünk a társadalmi egyenlőtlenség eredetével kapcsolatos kérdésekre. Ám hamar felismertük, hogy ez egyszerűen nem jó megközelítésmód. A történelem effajta felfogása – amely szükségképpen együtt jár azzal a feltevéssel, hogy az emberiség hajdan idilli állapotban leledzett, és megragadható egy bizonyos pillanat, amikortól minden kezdett rosszra fordulni – csaknem lehetetlenné tette, hogy az általunk valóban fontosnak tartott kérdéseket felvessük. S mintha szinte mindenki más is ugyanebben a csapdában vergődött volna. A szaktudósok nem voltak hajlandók eredményeiket általánosabb érvénnyel is megfogalmazni, a kevesek pedig, akik készek voltak kilógni a sorból, csaknem mind a Rousseau-féle megközelítés valamely változatával hozakodtak elő.

Lássunk egy véletlenszerű példát az efféle általánosító leírások közül. Francis Fukuyama A politikai rend eredetében így foglalja össze azt a felfogást, amely szerinte a korai emberi társadalmakkal kapcsolatos bevett bölcsességnek számít: „Korai stádiumaiban az emberi politikai szervezet hasonló a fejlettebb főemlősöknél – így a csimpánzoknál – megfigyelt hordaszintű társadalomhoz.” Fukuyama szerint ez „felfogható egyfajta alapértelmezett társadalmi szerveződésnek”. Majd pedig kijelenti, Rousseau jórészt helyesen állapította meg, hogy a politikai egyenlőtlenség eredete a földművelés kialakulásában keresendő, hiszen szerinte a vadászó-gyűjtögető társadalmaknak nincs fogalmuk a magántulajdonról, s így nemigen éreznek késztetést arra, hogy egy földdarabra rámutatva azt mondják: „Ez az enyém.” Az efféle, a horda szintjén szerveződő társadalmak szerinte „felettébb egalitáriusok”.2

A világ tegnapig című könyvében Jared Diamond azt sugallja, hogy az efféle hordák (meggyőződése szerint még „körülbelül 11 ezer évvel ezelőtt” is ilyenekben éltek az emberek) „mindössze pár tucat egyénből” álltak, akik többsége biológiai rokonságban volt egymással. E kis csoportok meglehetősen szűkös, szerény körülmények között éltek, „azt a vad állat- és növényfajt vadászva és gyűjtögetve, amelyik épp él az alig félhektárnyi erdőben”. Társadalmi életük Diamond szerint irigylésre méltóan egyszerű volt. „Személyes megbeszélés” során hoztak döntéseket; nemigen volt „személyes tulajdonuk”, s ismeretlen volt számukra a „formális vezetői réteg vagy az erőteljes gazdasági specializálódás”.3 A szerző összefoglalása szerint az ember sajnálatos módon csak az efféle kezdetleges csoportokban ért el valaha is jelentős mértékű társadalmi egyenlőséget.

Diamond és Fukuyama – illetve néhány évszázaddal korábban Rousseau – szerint ennek az egyenlőségnek az vetett véget (mindenütt, egyszer s mindenkorra), hogy a földművelés feltalálása nagyobb lélekszámú népesség fenntartását tette lehetővé. A földművelés következtében a „hordákból” apránként „törzsek” lettek. Az élelmiszer-felesleg felhalmozása népességnövekedést indukált, melynek következtében egyes „törzsek” „törzsfőségekként” ismert osztálytársadalmakká fejlődtek. Fukuyama szinte bibliai képet fest erről az Édentől való elszakadásként ábrázolt folyamatról: „Miközben a kis embercsoportok vándoroltak és igyekeztek alkalmazkodni a változó környezethez, fokozatosan maguk mögött hagyták a természeti állapotot, és új társadalmi intézményeket alakítottak ki.”4 Elkezdtek háborúzni az erőforrásokért. Ezek a kamaszosan esetlen társadalmak nyilvánvalóan rossz irányba tartottak.

Ideje volt felnőni, és megfelelő vezetőket kinevezni. Hierarchiák kezdtek kialakulni. Az ellenállásnak nem volt értelme, hiszen – Diamond és Fukuyama szerint – a hierarchia elkerülhetetlen, mihelyt az emberek nagyléptékű, összetett szerveződési formákat fogadnak el. Akkor sem lehetett már visszaút, amikor az új vezetők elkezdtek visszaélni a helyzetükkel: lefölözték a mezőgazdasági többletet a szolgáik vagy a rokonaik érdekében, állandósították és örökletessé tették a státuszukat, legyőzöttek koponyáját gyűjtötték trófeaként, a rabszolgalányokból háremeket hoztak létre, obszidiánkéssel kivágták riválisaik szívét. A főnököknek hamar sikerült meggyőzniük a többieket, hogy „királynak”, sőt „császárnak” nevezzék őket. Diamond türelmesen elmagyarázza nekünk:

Nagy populációk nem működhetnek a döntéseket meghozó vezetők, a döntéseket megvalósító végrehajtók, valamint a döntéseket és a törvényeket adminisztráló bürokraták nélkül. Jaj nektek, anarchista olvasóim, akik állami irányítás nélküli életről álmodtok! A felsorolt okok miatt nem életszerű az álmotok – vagy pedig mutassatok olyan kicsi hordát vagy törzset, amely kész elfogadni benneteket, amelyben senki sem idegen, s amelyben nincs szükség királyra, elnökre és bürokratákra.5

Nemcsak az anarchisták, hanem mindenki számára csüggesztő ez az összefoglaló, aki valaha is eltöprengett azon, lehet-e működőképes alternatívája a status quónak. Ám az igazán figyelemre méltó az, hogy a magabiztos hang ellenére az efféle kinyilatkozásokat valójában semmiféle tudományos adat nem támasztja alá. Mint hamarosan megmutatjuk, egyszerűen nincs okunk azt hinni, hogy a kis létszámú csoportokra kifejezetten jellemző volna az egalitarizmus, vagy fordítva, hogy a nagy létszámú csoportokban szükségszerűen lenne király vagy elnök, s lennének bürokraták. Az efféle állítások csupán tényekként, sőt a történelem törvényeiként prezentált előítéletek.6

A boldogságra törekvésről

Felfogásunk szerint tehát mindez csak az először Rousseau által 1754-ben elbeszélt történet vég nélküli ismétlése. Sok mai tudós egészen határozottan azt fogja állítani, hogy Rousseau felfogása igaznak bizonyult. Ha ez így van, akkor rendkívüli egybeeséssel van dolgunk, hiszen maga Rousseau sosem sugallta, hogy az ártatlan természeti állapot valaha is létezett volna. Épp ellenkezőleg, rögtön az elképzelés megfogalmazásakor hangsúlyozta, hogy gondolatkísérletbe bocsátkozik: „Nem szabad történeti igazságoknak tekintenünk a tárgyunk körül végezhető vizsgálódásokat. Csupán hipotetikus és feltételes okoskodások ezek, inkább csak arra jók, hogy megvilágítsák a dolgok természetét, arra nem, hogy valódi eredetüket kimutassák […]”7

Rousseau nem azért írta le a természeti állapotot és annak megszűnését a földművelés következtében, hogy bizonyos fejlődési szakaszokat különböztessen meg egymástól, ellentétben egyes skót filozófusokkal – Smith, Ferguson és Millarm (illetve később az amerikai Lewis Henry Morgan stb.), akik megkülönböztették a „vadság” és a „barbárság” korszakait. Rousseau semmiképpen sem a társadalmi és erkölcsi fejlődés olyan szintjeiként képzelte el ezeket az állapotokat, amelyek megfeleltethetők lennének a termelési módban bekövetkező történelmi változásoknak (gyűjtögetés – legeltető állattartás – földművelés – ipar). Inkább a parabola eszközéhez nyúlt, hogy megpróbálja feltárni az emberi politika egy alapvető paradoxonát: miképp bír rá újra és újra bennünket a szabadság velünk született ösztöne, hogy „önszántunkból az egyenlőtlenség felé meneteljünk”?8

Rousseau így összegzi a földművelés feltalálásától a magántulajdonig, a magántulajdontól pedig a polgári kormányzás iránti igény megszületéséig lejátszódó folyamatokat: „Mind siettek láncot venni magukra, miközben azt hitték, hogy szabadságukat biztosítják; mert elég értelmesek voltak hozzá, hogy felismerjék a politikai berendezkedés előnyeit, de nem volt elegendő tapasztalatuk, hogy a benne lappangó veszélyeket előre lássák […]”.9 Elsősorban e folyamatokat megvilágítandó folyamodott a képzelet szülte természeti állapothoz. Maga a fogalom nem az ő találmánya: retorikai eszközként már egy évszázada használatos volt az európai filozófiában. Ez a természetjogi elmélet hívei által széles körben használt fogalom lehetővé tette a kormányzat eredetének problémájával foglalkozó gondolkodók (Locke, Grotius stb.) számára, hogy ténylegesen Istent játsszanak, s mindegyikük előadhassa az emberiség eredeti állapotára vonatkozó saját, a további spekulációhoz ugródeszkaként szolgáló felfogását.

Hobbes nagyon hasonlóan járt el, amikor azt írta a Leviatánban, hogy az emberi társadalom eredeti állapota szükségképpen a bellum omnium contra omnes, azaz a mindenki háborúja mindenki ellen állapota lett volna, s ezt az állapotot csakis valamilyen abszolút, szuverén hatalom létrehozásával lehetett leküzdeni. Ő nem állította, hogy valóban volt olyan korszak, amikor mindenki ilyen primitív állapotban élt. Egyesek azt gyanítják, hogy Hobbes természeti állapota valójában a 17. század közepén polgárháborúba süllyedt szülőhazája, Anglia allegóriája, mely párizsi száműzetésbe kényszerítette a királypárti szerzőt. Maga Hobbes mindenesetre akkor jutott legközelebb ahhoz, hogy azt sugallja, ez az állapot valóban létezett, amikor megállapította, hogy csak maguk a királyok nincsenek valamely királynak mint végső hatalomnak alávetve, ők pedig láthatólag mindig háborúban állnak egymással.

Mindezek ellenére sok mai szerző tekinti úgy, hogy a Leviatán – Rousseau második értekezéséhez hasonlóan – evolucionista történetfelfogást alapoz meg; s így, bár a két mű kiindulópontja egészen eltérő, az eredmény egészen hasonló.10

🞵

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Török Mária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 620 388 7

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Crimson Text – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License