SORAYA LANE

Az olasz lány
titka

Budapest, 2023

A mű eredeti címe:

The Italian Girl

Copyright © Soraya Lane, 2022

Fordította: Hoppán Eszter

Magyar kiadás © 2023 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Takács Kriszta

Nyomdai előkészítés és tördelés: Formula Stúdió

A borító az Oceaan Uitgever engedélyével készült.

Borítóterv: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-624-030-1

MOBI ISBN 978-963-624-031-8

PROLÓGUS

COMÓI-TÓ, 1946

ESTEE

Felix benyúlt a zakója alá, és Esteenek elakadt a lélegzete.

– Estee, ezt a gyűrűt egy nappal azután vettem, hogy megláttalak a Scala színpadán, sok évvel ezelőtt – mondta Felix, kezében egy piros bársonydobozkával. – Te vagy az egyetlen nő, akit valaha is szerettem.

Estee nagyon vágyott rá, hogy láthassa az ékszert, szerette volna magába szívni a gyémánt látványát, amit a férfi választott neki, ehelyett azonban gyengéden a dobozra szorította Felix ujjait.

Hiszen még mindig jegyben jár egy másik nővel.

– Nem – suttogta Estee. – Nem ez a megfelelő idő. Azt akarom, hogy akkor kérd meg a kezem, amikor szabadon megteheted.

A férfi nem vette le róla a tekintetét, de aztán visszatette a dobozkát a zakójába.

– Kérdezhetek valamit?

Estee bólintott.

– Hát persze.

– Ha akkor kértelek volna meg, igent mondtál volna?

A lánynak hirtelen megtelt a szeme könnyel.

– Igen, Felix. Ezerszer is, igen. Mindig csak téged akartalak.

1

LONDON, NAPJAINKBAN

Lily benyomta a lakásuk ajtaját, és belépett, maga mögött vonszolva a bőröndjét és a táskáját.

– Hahó! – kiáltotta, és becsukta az ajtót a lábával, aztán mindent letett a földre.

Amikor nem kapott választ, még egy kicsit beljebb ment, körülnézett, és rájött, hogy semmi sem változott a négy év alatt, amíg nem volt itthon. Sem a törtfehér falak, sem a kövér kanapépárnák, sem a kandalló fölött lógó aranytükör, sem a kandallópárkányon összezsúfolt rengeteg bekeretezett fotó.

Lily megállt, hogy szemügyre vegye a képeket. A legtöbbről a saját mosolygó arca nézett vissza rá. Kinyújtotta a kezét, és megérintette az apja fotóját. Végigsimított az ujjával a férfi arcán, aztán ugyanezt megismételte az anyja képével is. Csak most érezte, mennyire hiányzott neki.

Belépett a konyhába, és ösztönösen tudta, hogy az anyja nincs a házban, anélkül hogy megnézte volna másutt. Meglátott egy papírdarabot a padon, és fölvette. A pultnak támaszkodva futotta át az írást.

Alig várom, hogy lássalak, drágám, de úgy döntöttem, hogy a következő pár hetet Olaszországban töltöm, mert ott most olyan szép az idő.

Találkozunk ott?

Csók
Anya

Lily fölnevetett, és lerakta a kezéből az üzenetet.

Itt vagyok, hogy végre találkozzam vele, erre ő elmegy Olaszországba!

De nem hibáztathatta az anyját, akinek meg kellett tanulnia az egyetlen lánya nélkül élnie, miután ő külföldre költözött, és Lily örült, hogy jól érzi magát.

Meglátott egy halom bontatlan borítékot a kenyérpirító mellett, és odanyúlt, mert azt hitte, hogy neki szólnak. Talált köztük néhányat az anyjának címezve, de a legalsó volt az, ami igazán felkeltette az érdeklődését.

Patricia Rhodes örökösének

Lily megfordította a borítékot, és azon tűnődött, hogy az anyja miért nem bontotta fel, amikor a nagyanyja örökösének szól. Egy ügyvédi iroda pecsétjét látta rajta, és alácsúsztatta a körmét, hogy megnézze, miközben nagyot ásított. A huszonkét órás repülőút miatti jetlag kezdett beütni. Ott, ahol eddig élt, már majdnem éjfél volt, így nem csoda, ha fáradtnak érezte magát.

Annak, akit illet, Patricia Rhodes hagyatékával kapcsolatban

Kérjük, hogy szíveskedjen megjelenni a Williamson, Clark & Duncan irodájában Paddingtonban, Londonban augusztus 26-án, pénteken 9 órakor, hogy átvegyen egy tárgyat, ami az örökség részét képezi. Kérjük, lépjen kapcsolatba irodánkkal, és igazolja vissza jelen levelünk kézhezvételét.

Üdvözlettel

John Williamson

Lily megdörzsölte a szemét, és újra elolvasta a szöveget. Amikor a nagymamája meghalt több mint tíz évvel ezelőtt, ő még tini volt, így a neve láttán különös borzongás fogta el. Imádta a nagymamáját. Ő volt az egyik legszeretőbb szívű, legkedvesebb asszony, akit valaha ismert, és bűntudatosan gondolt arra, milyen régen nem jutott az eszébe, szemben azzal, milyen gyakran gondol az apjára. Mosolygott, amikor visszaemlékezett a nála tett látogatásokra és arra, mennyit ültek a napsütésben, teát iszogatva, miközben Lily előadta az összes tinédzserkori problémáját.

Fogta a mobilját, és gyorsan küldött egy e-mailt az ügyvédnek, hogy további információkat kérjen.

Nyilván tévesen küldték ki a levelet. Tudnék róla, ha lenne valami probléma az örökség körül, nem igaz?

2

Lily kinyitotta a szemét. Eltartott néhány pillanatig, mire rájött, hol van. A magas, fehér színű mennyezet kezdetben ismeretlennek tűnt, amikor felnézett, majd feltámaszkodott a könyökére.

Végül felült az ágyon, és beletúrt a hajába, hogy lesimítsa. A szoba sötét volt, az egyetlen fény az előszobából szűrődött be, ahol égve hagyta a villanyt, és amikor az ágya melletti órára pillantott, látta, hogy több órát aludt. Már majdnem hajnali négyre járt, ami azt jelentette, hogy a nap és az éjszaka nagy részét átaludta, de nem érezte magát jobban. Kábultabb volt, mint mielőtt lefeküdt.

Bement a fürdőszobába, és megmosta az arcát. A tükörbe nézve, smink nélküli arcán látszott, hogy az orrnyergén és az arca közepén halvány szeplők virítanak, az új-zélandi napsütés jótékony hatásaként. Ujjaival megtapogatta a bőrét, és elmosolyodott. Tetszett neki ez az új, napsütötte külső. Hosszú, zabolátlan tincseivel most már inkább nézett ki tengerparti, mint városi lánynak, és ez kedvére való volt. Sokkal nyugodtabb lett, mint korábban, önmaga egy olyan változata, amin évek óta dolgozott, és nem akarta feladni ezt az új lányt csak azért, mert visszaköltözött Londonba.

Lily felfogta hosszú haját, kontyba csavarta a feje tetején, aztán átbattyogott a konyhába, hogy megkeresse a telefonját. Meg is találta a pulton, ahol hagyta. Átnézte az e-mailjeit. Az egyik egy régebbi kollégájától jött, benne egy fotó a szőlőültetvényről, ahol dolgozott. A szőlőt háló borította, és a fű deres volt a fagyos időjárástól. Elmosolyodott. Elképzelte magát ott, ahogy megkapja a napi kávéját az étterem nyitásakor, és ahogy kinéz a szőlősorokra, amelyek végeláthatatlanul húzódnak minden irányban.

Lily felsóhajtott.

Talán Új-Zélandon kellett volna maradnia, ahelyett hogy elvállalta ezt a nyári munkát Olaszországban. De megfogadta, hogy annyi tapasztalatot szerez a világ különböző tájain, amennyit csak tud, mielőtt bárhol is letelepedne.

Rápillantott az e-mailjeire, hátha jött valami érdekes, és látta, hogy az ügyvédi iroda válaszolt.

Kedves Ms. Mackenzie!

Köszönjük, hogy fölvette velünk a kapcsolatot. Tudjuk, hogy az Önnel folytatott kommunikációnk homályosnak tűnhetett, de úgy gondoljuk, a legjobb, ha ezt személyesen Önnel vagy egy családtagjával beszéljük meg. Kérjük, erősítse meg, hogy részt tud-e venni a pénteki találkozón, ellenkező esetben egy másik időpontot egyeztetünk Önnel.

Üdvözlettel

John Williamson,

a Hope Berenson-hagyaték megbízottja

Hope Berenson? Lily homlokráncolva töprengett, hallotta-e már azelőtt ezt a nevet. Nem tűnt ismerősnek, és örült volna, ha ott van az anyja, akit megkérdezhet. Talán valaki a nagymamája régi életéből. Talán közülük hagyott rá valaki valami apróságot. Csak abban reménykedett, hogy nem holmi ócska vacak, amit majd haza kell cipelnie a találkozó után.

Lily letette a mobiltelefonját, és úgy döntött, hogy csinál egy kávét, mert óriási szüksége volt egy kis koffeinre ahhoz, hogy felébredjen.

* * *

– Kicsikém! Olyan jó hallani a hangod!

Lily felkacagott, és a füléhez szorította a telefonját, miközben az anyja reszelős hangját próbálta kivenni a vonalban.

– Nem hiszem el, hogy elmentél Olaszországba, anya! – mondta. – Félig-meddig egy nagyszabású fogadópartira számítottam.

Próbálta nem túldramatizálni, hogy üres lakásba érkezett haza. Ha az anyja jól érzi magát, akkor érezze csak jól. Még nem találkozott az új partnerével, de úgy tűnt, hogy tudnak élni.

– Drágám, te utálsz a figyelem középpontjában lenni, eszem ágában sem volt partit rendezni neked.

Igaza volt. Lily utálta az ilyesmit, míg az anyja imádta. Mindig is kérdés volt számára, hogy vajon az anyja extravaganciájának vajon nincs-e szerepe az ő visszafogottabb, introvertált természetében.

– Mikor érsz ide? Találkozunk a Comói-tónál?

– Csak néhány hét múlva megyek, anya. Olyan jó lesz látni téged, bár lehet, hogy mindössze egy-két éjszakát maradhatok.

– Csodás! Most mennem kell, drágám, épp egy gyönyörű jachtra szállunk fel, de biztos, hogy nem tudsz előbb jönni? Hogy többet lehess velünk?

Lily megrázta a fejét, annak ellenére, hogy az anyja nem látta a telefonon keresztül. Alig várta, hogy beutazhassa Olaszországot. Mindig is szeretett volna eljutni oda, de nem akart a turisták seregében tülekedni. Alig várta, hogy magába szívja az ottani kultúrát, sétáljon a szőlőkben, belélegezze a friss levegőt, és találkozzon a szüretelést és a borkészítést irányító szakemberekkel. Szerette volna felfedezni a kis éttermeket, elvegyülni a helyiekkel a furcsa piacokon, nem pedig a rajongók tömegét akarta gyarapítani a Comói-tónál, akik George Clooney-t akarják megpillantani. Miközben furcsamód az anyja is éppen ezt szerette volna.

– Van még egy kis dolgom Londonban, amit nem tudok elhalasztani, de alig várom, hogy lássalak – felelte Lily. – Ó, és mielőtt leteszed, mond neked valamit a Hope Berenson név?

– Nem. Miért, kellene?

– Várt egy levél egy ügyvédtől, a nagyi örökösének címezve.

– Tudod, milyen vagyok a postával, drágám. Biztosan elfelejtettem kibontani.

– Semmi baj, majd kiderül, és akkor elmesélem.

– Ciao, bella! – trillázta az anyja, aztán letette.

Lily egy pillanatig még a kezében tartotta a telefont, és elképzelte az anyját az egyik élénk színű kaftánjában, tele ékszerekkel, amint felszáll egy gyönyörű hajóra. Őszintén örült neki. Mindig is csodálatos anya volt, aki egész életében saját maga elé helyezte őt, és aki mindent összetartott, miután Lily apja meghalt, hogy megmaradjon a kis családjuk, amíg Lily el nem ment egyetemre. És bármennyire örült is annak, hogy az anyja megismerkedett valakivel, egy kicsit izgult is, mielőtt találkozott a férfival, aki először ejtette rabul az anyja szívét az apja halála óta.

– Jó szórakozást – mondta a telefonnak, amikor letette, aztán úgy döntött, hogy lezuhanyozik.

Kinyitotta a kád csapját a fürdőszobában, és várta, hogy elinduljon a forró víz. Lassan gőz töltötte be a helyiséget, és neki még mindig a Hope Berenson név járt a fejében, miközben lehunyta a szemét, és hagyta, hogy a víz végigfolyjon az arcán és a testén.

Még két napja volt a kijelölt találkozóig, de máris mardosta a kíváncsiság.

3

Lily a Williamson, Clark & Duncan várójában ült egy magazinnal az ölében, és úgy tett, mintha olvasna. Felpillantott, amikor egy fiatal nő bejött, aztán odament a recepcióshoz, és halk hangon beszélni kezdett vele.

Mielőtt a nő hátrafordult volna, Lily gyorsan lesütötte a tekintetét, nehogy rajtakapják, hogy bámulja. De a legfurcsább az volt, hogy csak egy férfi volt a várakozók között. A többiek mind Lilyhez hasonló korú nők voltak, akik újságot lapozgattak vagy csak némán ültek.

Lily ránézett az órájára, és fészkelődni kezdett. Ekkor egy hang szólalt meg:

– Elnézést kérek mindenkitől, és elnézést, hogy egy csoportként kezelem önöket, de Lily, Georgia, Claudia, Ella, Blake és Rose, kérem, jöjjenek velem!

Lily összenézett a többi nővel, és azon tűnődött, hogy mi a fene folyik itt.

– Te tudod, hogy mi ez az egész? – súgta oda Lily egy csinos szőkeségnek, aki mellette haladt.

A szőke megrázta a fejét.

– Fogalmam sincs. Igazából most már nem is tudom, hogy miért jöttem el egyáltalán.

– Szerintem mind túl kíváncsiak voltunk ahhoz, hogy ne jöjjünk – jegyezte meg egy másik nő, és Lily elmosolyodott, amikor találkozott a tekintetük. – Az is lehet, hogy milliókat öröklünk, és az is, hogy túszul ejtenek minket. De a lelkem mélyén meg vagyok győződve róla, hogy az egész valami átverés.

Lily nevetett. Ő bízott benne, hogy nem egy üvegfalú ügyvédi irodában fogja érni őket a szörnyű vég Paddingtonban, de azért benne is volt némi szkepticizmus.

A jókora tárgyalóba érve mindenki leült. Az asztalfőn egy szürke öltönyös férfi foglalt helyet. A balján egy harmincas évei közepén járó nő ült. Kifogástalanul volt öltözve, a selyemblúz és a magas derekú fekete nadrág tökéletesen állt rajta, és a haját szoros lófarokba fogta. Elegáns megjelenése ellenére idegesnek tűnt, a szeme tágra nyílt.

Lily is leült, és az asszisztens, aki bekísérte őket, papírokat adott körbe. Senki sem nyúlt az asztal közepére helyezett süteményhez és kávéhoz, még akkor sem, amikor az asszisztens megkínálta őket.

– Szeretném üdvözölni mindannyiukat, és köszönöm, hogy eljöttek – állt fel a férfi, és rájuk mosolygott. A haja őszes volt, egy árnyalattal világosabb, mint az öltönye, de fiatalabbnak tűnt, amikor megszólalt. – Észre fogják venni, hogy hatan vannak itt ma, és bár tudom, hogy nagyon szokatlan dolog egy váratlan csoportos megbeszélésre meghívást kapni, ebben az esetben indokolt, hogy mindannyian együtt legyenek.

Lily alaposan szemügyre vette, de még mindig nem tudott rájönni, hogy miről van szó. Megköszörülte a torkát, és kísértésbe esett, hogy egyszerűen felálljon, és kisétáljon, de a kíváncsisága ismét felülkerekedett.

– John Williamson vagyok, ő pedig az ügyfelem, Mia Jones. Az ő javaslata volt, hogy hívjam ma ide önöket mind, amivel a nagynénje, Hope Berenson kívánságát teljesíti. A nagynénjét is a mi cégünk képviselte régebben.

Lily az előtte heverő magazin szélét kezdte babrálni.

– Mia, átvenné a szót, és elmondaná a többit?

Mia bólintott, és ideges arccal felállt. Lily várakozón hátradőlt.

– Szeretném megköszönni mindannyiuknak, hogy eljöttek ma, és elnézést a lámpalázamért. Nem vagyok hozzászokva, hogy egyszerre ennyi ember előtt beszéljek. – Felvillantott egy aggodalmas kis mosolyt. – Be kell vallanom, hogy egész reggel nagyon ideges voltam.

Lily mosolygott, és mintha hirtelen mindenki egyszerre lélegzett volna fel a teremben, olyan megkönnyebbülés fogadta ezt a vallomást.

– Mint hallhatták, a nagynénémet Hope Berensonnak hívták, és sok éven át a Hope’s House, azaz Hope Háza nevű magánotthont vezette Londonban leányanyák és csecsemőik számára. Közismert volt a diszkréciójáról, valamint a kedvességéről, a kor dacára – nevetett Mia, és idegesen pillantott körül. – Biztosan nem értik, miért mondom el mindezt, de higgyék el, hamarosan kiderül.

Lily előredőlt. Mi köze lehetett a nagymamájának a Hope Házához? Amennyire tudta, neki csak egy gyereke volt: az ő apja. Lett volna egy másik is, a nagymama fiatalabb éveiből? Vagy korábbi keletű volt a kapcsolat?

– A ház sok éve üresen áll, de a tervek szerint hamarosan lebontják, hogy helyet csináljanak egy új építkezésnek, ezért odamentem, hogy vessek rá még egy utolsó pillantást, mielőtt lerombolják.

Lily végignézett a többieken az asztal körül. Mind felvont szemöldökkel vagy homlokráncolva meredtek Miára, mintha ők is azon töprengenének, mi közük lehet ehhez a házhoz, amiről beszél.

– És egészen pontosan milyen kapcsolatban állunk mi ezzel a házzal? – kérdezte egy gesztenyebarna hajú nő.

– Elnézést, ezzel kellett volna kezdenem – szabadkozott Mia zavartan. Felállt, és átvágott a termen. – A nénikémnek volt egy nagy irodája ott, ahol iratokat és feljegyzéseket tartott, és emlékszem, hogy anyámnak mennyire tetszett a szőnyeg ebben az irodában. Ezért úgy döntöttem, hogy nem dobom ki, hanem elhozom, és megnézem, mire tudom használni. Amikor feltekertem, észrevettem valamit alatta, két padlódeszka között. És nem én lettem volna, ha nem mentem volna vissza valami szerszámmal, hogy felfeszegessem, és megnézzem, mi van ott.

Lily megborzongott, és nyelt egyet. Már alig várta a történet folytatását, és látta, hogy Mia egy kis dobozt vesz kézbe a terem végében álló asztalról.

– Amikor kiemeltem az első deszkát, két poros kis dobozt találtam, és amikor a második deszkát is elmozdítottam, akkor még továbbiakat, szépen sorba rakva, egyforma kézzel írott címkékkel. Nem hittem a szememnek, de amikor láttam, hogy mindegyik dobozon egy név van, tudtam, hogy nem nekem szólnak, hiába szeretném tudni, hogy mi van bennük. – Mosolyogva pillantott fel, és végignézett minden jelenlévőn, mielőtt folytatta volna. – Most magammal hoztam őket, hogy megmutassam önöknek. Hihetetlen, hogy a kíváncsiságommal mindannyiukat összehoztam.

Mia óvatosan kirakosgatta az asztalra a kis dobozokat, egyiket a másik után. Lily a nyakát nyújtogatta, hogy láthassa. Aztán meglátta, és tisztán ki tudta olvasni: Patricia Rhodes. Hitetlenkedve pillantott fel Miára, amikor az ügyvéd átvette tőle a szót. Miért van a nagymamám neve az egyik dobozon?

– Amikor Mia megtalálta ezeket, elhozta nekem, és átnéztük az összes régi feljegyzést a nagynénje irodájában. Nagyon alapos dokumentációt vezetett, és bár ezek amúgy magántermészetűek, ebben az esetben úgy döntöttünk, hogy rákeresünk a dobozokon lévő nevekre, hogy el tudjuk juttatni őket jogos tulajdonosaikhoz. Kötelességemnek éreztem, hogy megtegyem, amit tudok.

– Kinyitották valamelyiket? – kérdezte Lily, Miára tekintve.

– Nem. – Mia hangja elhalkult. – Ezért hívtam ide önöket ma, hogy eldönthessék, kinyitják-e vagy sem. – A szeme megtelt könnyekkel, amiket sietve letörölt. – Mivel évekig rejtve voltak, nyilván roppant fontosak voltak a nagynéném számára, habár azt továbbra sem értem, miért nem adta át őket a jogos tulajdonosuknak még életében. Úgy éreztem, hogy kötelességem legalább megpróbálni. Most már önökön múlik, hogy lezárva maradnak-e vagy sem.

Lily elsöprő késztetést érzett, hogy felpattanjon, és megölelje Miát, de a nő gyorsan kihúzta magát, a sebezhetőség pillanata elmúlt.

– Amit nem tudunk – mondta az ügyvéd, kezét az asztalra téve, lassan felállva –, az az, hogy voltak-e más dobozkák is, amelyek az évek során gazdára találtak. Hope vagy úgy döntött, hogy valamilyen oknál fogva nem adja ki őket, vagy a tulajdonosok nem jelentkeztek értük.

– Vagy úgy döntött, megint csak ismeretlen okból, hogy inkább elrejtve tartja őket – tette hozzá Mia. – Ebben az esetben talán valami olyasmit fedeztem fel, aminek titokban kellett volna maradnia.

Az ügyvéd megköszörülte a torkát.

– Igen. De bármi legyen is az ok, kötelességem átadni őket jogos tulajdonosaiknak, vagyis ebben az esetben a jogos tulajdonosok örököseinek.

– És fogalmuk sincs, mi lehet bennük? – kérdezte egy nő a terem túlsó végéből.

– Nem, nincs – felelte Mia.

– Nos, bármilyen érdekesen is hangzik mindez, vissza kell mennem dolgozni – szólalt meg egy gyönyörű, sötét hajú nő, aki a többiektől távolabb ült. – Ha ideadják a Cara Montano feliratú dobozt, már itt sem vagyok.

Lily meglepődött, mennyire közömbösnek tűnik.

Ő maga alig várta, hogy kinyithassa a nagymamája dobozkáját, és megnézze, mi van benne.

– Köszönöm, hogy eljött – mondta az ügyvéd. – Ha kérdése van, bármikor nyugodtan keressen meg.

A nő bólintott, de az arckifejezéséből Lily arra következtetett, hogy nem igazán áll szándékában a további kapcsolattartás. Senki más nem mozdult, amikor a nő aláírt egy darab papírt, megmutatta a fényképes igazolványát, majd bedobta a dobozkát túlméretezett kézitáskájába, és kiment a teremből. Lily látta, hogy Georgiának hívják.

Az ügyvéd megköszörülte a torkát.

– Ha egyesével bemondják a nevüket és aláírják előttem a papírokat, akkor kiosztom a többi dobozt is. Tudom, hogy mindenkinek van más dolga.

Lily ülve maradt, úgy futotta át az eléje tett papírt, és rámosolygott Miára, aki tollat adott neki.

– Köszönöm. – Aláírta a dokumentumot, majd felpillantott. – Ez az egész elég titokzatos, nem igaz?

Mia elmosolyodott, és Lily észrevette, hogy milyen szép, amikor ellágyul az arca. Olyan volt, mintha addig maszkot viselt volna, hogy magabiztosabbnak tűnjön, amikor beszél előttük.

– Tudom, hogy furcsa ez az egész helyzet, de amikor láttam, hogy a nagynéném milyen gondossággal címkézett fel minden egyes dobozt, úgy éreztem, fel kell kutatnom a jogos tulajdonosaikat. Nem tudtam volna a tükörbe nézni, ha a házzal együtt elpusztultak volna.

Lily bólintott.

– Kár, hogy ilyen sokáig rejtve maradtak.

Mia elvette Lily papírjait, és átadta az ügyvédnek, mielőtt odaadta volna neki a maga kis dobozát. Fából készült, zsinórral átkötve, a címzettet jelölő névkártyával. Lily végigfuttatta a tekintetét a nagymamája nevén. A betűk tökéletes stílusú folyóírással kanyarogtak, mint az összes cédulán. Nyilvánvalóan ugyanaz a személy írta mindegyiket.

Kísértést érzett arra, hogy meghúzza a zsinórt, és ott helyben kibontsa, ehelyett csak a hüvelykujját húzta végig a külsején, és szabadjára engedte a fantáziáját, miközben elképzelte, hogy mi lehet benne.

– Nincs több megbeszélnivaló, szóval ha nincs több kérdés… – az ügyvéd nem fejezte be a mondatot.

Lily megrázta a fejét, aztán felnézett, és újra elkapta Mia tekintetét. Volt ebben a nőben valami, ami megérintette Lilyt. Talán a magányossága. Amikor a megbeszélés véget ért, azon kapta magát, hogy odahajol hozzá.

– Csábító, hogy most rögtön kinyissam a sajátomat – jegyezte meg Lily. – Sosem bírtam sokáig a meglepetést.

– Mielőtt kinyitja, gondolja át, hogy valóban szembesülni akar-e a múlttal. Nyilván tudja, hogy az, ami benne van, megváltoztathat dolgokat, például a családjával kapcsolatban, vagy abban, amit eddig a nagymamájáról tudni vélt. Bizonyos titkoknak rejtve kell maradniuk. Ez volt az egyetlen félelmem akkor, amikor mindannyiukat összehívtam.

Lily bólintott.

– Megértem. Hogy őszinte legyek, egy kicsit sokkoló a tudat, hogy a nagymamámnak egyáltalán köze van ehhez az egészhez.

Mia bólintott.

– Értem ám, nekem elhiheti. Mostanáig nagyon keveset tudtam erről az egészről, de a nagynéném vezetett egy naplót, amit elrejtve találtam a dobozok között. Az elmúlt hetekben végigolvastam. Nők tucatjai fordultak meg abban a házban, olyanok, akik meg akartak szabadulni a babájuktól, és olyanok, akiknek majdnem megszakadt a szívük, hogy le kellett mondaniuk a gyermekükről.

– De ha annyi nő szült ott, nem kellett volna több doboznak lennie? – kérdezte Lily.

– Talán igen – válaszolta Mia. – De lehet, hogy azokat már elvitték. Talán az önök nagymamái voltak azok, akik nem mentek oda, hogy válaszokat keressenek.

– Ezt itt felejtette valaki? – kérdezte Lily, és egy megmaradt doboz felé intett, miközben biztonságosan eltette a táskájába a sajátját.

– Nem, ennek nincs gazdája – felelte Mia. – Őszintén szólva nem is tudom, miért hoztam el, mert nem találtam hozzá semmilyen elérhetőséget, de mégsem tudtam csak úgy ott hagyni.

Lily a dobozra meredt, elolvasta az ismeretlen nevet a címkén, és azon tűnődött, kié lehet. Az, hogy a többiek mind eljöttek a sajátjukért, már önmagában csodálatos volt, de úgy sejtette, hogy mind éppen olyan kíváncsiak voltak, mint ő.

– Még egyszer köszönök mindent – szólt Lily.

– Remélem, nem lesz túl sok meglepetés a dobozban – intett búcsút Mia.

Lily visszaintett, és kiment, rámosolyogva egy másik nőre, aki vele együtt távozott. Néhány órával korábban még honvágya volt egy olyan ország iránt, ami valójában nem is az otthona, és nagyon hiányoztak neki azok az emberek, akikkel az elmúlt négy évet töltötte. Félig-meddig kísértésbe esett, hogy repülőre szálljon, és visszamenjen. Most viszont hirtelen úgy érezte, hogy London pontosan az a hely, ahol lennie kell. És ha nem jött volna haza, soha nem jutott volna hozzá ehhez a furcsa dobozkához, amelyen a nagymamája neve áll.

Korábban sosem hitt a végzetben, de most úgy érezte, hogy talán mégiscsak lehet benne valami.