Melinda Bald

Engedd el

mÁMORtánc – 2.rész

Book Dreams Kiadó 2021

Melinda Bald

Engedd el

mÁMORtánc 2.

© Melinda Bald 2021 © Book Dreams Kiadó 2021

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Masiko Fable

Borítóterv: Halasi Miklós

Képek forrása: Shutterstock

Felelős kiadó: Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN 9786156155856

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható

Melinda Bald

Engedd el

mÁMORtánc – 2.rész

Minden a régi

Nagyot nyújtózom és kinézek az ablakon. A várost még szürkeség borítja.

Ismét kidobott az ágy hajnalok-hajnalán – állapítom meg egy beletörődő sóhajjal. Napok óta így megy.

Magamra kapom a köntösöm, kicsoszogok a konyhába és bekapcsolom a kávéfőzőt. Úgy érzem, ehhez a naphoz is szükségem lesz egy nagy adag koffeinre, vagy inkább kettőre. Ha intravénásan kötném be magamnak, akkor talán többre mennék vele. Az emberes méretű bögrémmel átsétálok a nappaliba, kényelmesen elhelyezkedem a kanapén. Lassan, ráérősen kortyolgatom a forró italt, rengeteg időm van még munkakezdésig.

Az életem végérvényesen visszatért a régi kerékvágásba. Én pedig a mai napig azon gondolkodom, hogy ennek örülnöm kellene, vagy szomorkodni miatta. Próbálok visszatalálni önmagamhoz, ahhoz a Lizhez, aki évekkel ezelőtt voltam. Mindezt szánalmas eredménnyel. Mert a sérelmeken nehezebb túllépni, az összetört önbecsülés darabjait nehezebb összeilleszteni, és a kínzó hiányérzetet keservesebb elűzni, mint gondoltam volna.

Ráadásul az elmúlt pár napban semmi sem történt velem. Az égvilágon semmi. Hiányzik az izgalom, a kaland, a szenvedély, az élvezet. Nem hittem volna, hogy egyszer így fogok érezni. Egy apró tátongó űr van, mélyen legbelül, a szívem eldugott kis zugában. A hivatalos verzió szerint – amit annyiszor ismételgettem már magamban, hogy lassan én is kezdem elhinni – a képzeletbeli élmények váltották ki ezt a hiányérzetet. A nem hivatalos álláspont pedig, – amit igyekszem jó mélyen eltemetni magamban – hogy egész egyszerűen hiányzik Damien.

Miután megiszok két kávét, alapos megfontoltsággal kiválasztom az aznapi viseletem. Indokolatlanul sok időt töltök a frizurám elkészítésével, de még mindig rengeteg időm marad indulásig. Mivel semmi értelmes dolog nem jut eszembe, úgy döntök, én leszek a hét dolgozója és megint korábban érkezem a munkahelyemre. Magamhoz veszek mindent és elindulok. A járdára lépve nagyot szippantok a kissé csípős reggeli levegőből. Felnézek az égre, egyetlen felhő sem takarja el a kékséget. Szép napnak ígérkezik.

Ráérősen sétálgatok és figyelem az ébredező várost, ahogy az emberek munkába igyekeznek, néhány autós türelmetlenül dudál a zöldre váltott lámpa előtt, valahol a távolban a levegőbe hasít egy sziréna hangja. Minden olyan, mint bármelyik másik reggel, aztán valami furcsa érzés kerít hatalmába, mintha nem lennék egyedül, figyelnének. Megannyi ember jár-kel körülöttem, mégis szinte magamon érzem a figyelő szempárt. Egy pillanatra megtorpanok, aztán folytatom az utam, mintha mi sem történt volna. Biztosan csak a képzeletem játszik velem.

Néhány saroknyira vagyok az irodaháztól, de az érzés csak nem akar elmúlni. Próbálok nem tudomást venni róla, de nem olyan egyszerű feladat, mikor az a tekintet szinte lyukat éget a bőrömbe. Végül nem tudok tovább ellenállni a természetes késztetésnek és szétnézek az utcán. Az araszoló autók tömegén keresztül, egyenesen farkasszemet nézek egy szőke alakkal, aki megtévesztésig hasonlít a képzeletemben lévő férfira, arra, akivel Damien összeverekedett. Próbálom azzal álltatni magam, hogy az egész a véletlen műve, egyszerűen csak nagyon egyformák. De a tekintete megváltozik. Megismer és elindul felém.

Dermedten állok, miközben figyelem, ahogy az út széléhez közeledik. Kettős érzés kerít hatalmába. Egyszerre tör rám a pánik és a kíváncsiság.

– Elnézést! – Hallok egy hangot magam mellettem. De nem foglalkozom vele. Több tucat ember sétál körülöttem, biztosan nem nekem szóltak.

– Elnézést – kocogtatja meg a vállam.

Egy pillanatra elszakítom a tekintetem a szőke idegenről és a mellettem álló felé fordulok.

Egy férfi az –nyugtázom, és a szemem sarkából az út túl oldalát pásztázom.

– Miben segíthetek? – kérdezem, de a válaszra már nem is figyelek.

Sehol sem látom az titokzatos idegent. Alaposan végignézek az időközben már hömpölygő tömegen. Mindenki a munkahelyére igyekszik. Biztosan csak képzeltem. Még néhány kereső pillantás után visszafordulok a mellettem állóhoz. Azt sem tudom, hogy válaszolt-e a kérdésemre egyáltalán.

– Bocsánat, csak azt hittem, egy ismerősömet láttam az utca túloldalán – szabadkozom.

– Nem probléma. – Most tűnik fel, hogy mennyire kellemes a hangja.

Ez alkalommal alaposabban megnézem magamnak. Legalább egy fejjel magasabb nálam, igézően kék szemei szinte rabul ejtenek. Türelmesen mosolyog rám, megvillantva a kis gödröcskéket az arcán. Ha lenne egy szék a közelemben, most biztosan leülnék, mert az a férfi áll velem szemben, akit a bárban is láttam, azon a bizonyos estén Vikyvel. Megpróbálom nem úgy bámulni, mint aki most lát először embert, de nem vagyok biztos benne, hogy sikerül.

– A Chance irodaházat keresem. Nemrég költöztem ide és nehezen igazodom el még ebben a nagyvárosban.

Nyomát sem látom, hogy felismert volna. Bár nem csodálom. A hely tele volt egy rakás emberrel és csak néhány másodpercre találkozott a tekintetünk. Mégis egy kicsit csalódott vagyok.

– Én is pont arra tartok. Mehetünk együtt.

Csendben sétálunk egymás mellett. Ő a környéket figyeli, minden apróságot megnéz. Gondolom, próbálja az eszébe vésni az útvonalat. Én pedig a gondolataimba merülök. Mekkora az esély arra, hogy egy többmilliós nagyvárosban az utcán összetalálkozunk és ráadásul pont egy helyre tartunk. Nem vagyok statisztikus, de az biztos, hogy nagyon kevés.

– Itt laksz a környéken?

Ritkán szoktam beszélgetést kezdeményezni, de valahogy most nincs kedvem csendben lenni. Legalább addig is elterelem a gondolataimat, amik egyfolytában a szőke férfi körül kavarognak. Vajon tényleg ő volt az? Vagy csak képzelődtem.

– Nem olyan messze. Tegnap költöztem be a lakásomba. Eddig egy barátomnál húztam meg magam. És te?

– Én is errefelé lakom. Szeretem ezt a környéket. Minden elérhető közelségben van.

Ismét csend telepszik közénk. Általában nem zavar, de most kínosan érzem magam. Kicsit olyan, mint tiniként az első randi. Nem tudom, mit mondjak, mit csináljak, vagy úgy egyáltalán mihez kezdjek magammal. Ez elég vicces, ha azt nézzük, nemrég még össze-vissza henteregtem mindenféle idegennel. Ha igaz volt egyáltalán.

– Emlékszem rád – szólal meg most ő.

A szemem sarkából rápillantok. Engem figyel halványan mosolyogva és még így is látszik a gödröcskéje. A látványtól úgy érzem, itt nyomban szétfolyok a betonon. Nem is gondoltam, hogy ennyire bejön ez az apró kis szexepil. De úgy néz ki, nedvesítő hatással van rám.

– A sarki bárból – folytatja. – A barátaimmal voltam ott. Te pedig a táncparkett szélén álltál.

– Én is emlékszem – pillantok rá szégyenlősen és elmosolyodom.

Megkönnyebbülés suhan át az arcán és mosolya még szélesebb lesz. A járdát bámulja maga előtt és egy apró kavicsot rugdos. Kissé megnyugtat, hogy ő is zavarban van, nem csak én.

– Hamar eltűntél – jegyzi meg. De egy csepp szemrehányás sincs a hangjában, inkább csak kíváncsiság.

Na igen, ez is Matt hibája. Ha akkor nem menekülök el, jobban megismerhettem volna ezt az édes pasit.

– Az egy hosszú történet.

Nem fogom a szánalmas szerelmi életemmel untatni. Legalábbis most még nem. Azon gondolkodom, hogy mit mondhatnék még, mikor csalódottan veszem észre, megérkeztünk a célunkhoz.

– Itt is vagyunk. – Igyekeznem kell, hogy ne tűnjek szomorúnak.

Felpillant a toronyházra, aztán a tekintete ismét rajtam állapodik meg. Kezeit zsebre dugja. Látom rajta, hogy hezitál. Valamit mondana, de semmi értelmes nem jut eszébe, éppen úgy, ahogy nekem sem.

– Nos… – húzódik közelebb, de aztán mégis meggondolja magát és hátrébb lép egyet. – Köszönöm a segítséget! Örülök, hogy újra összetalálkoztunk.

Nem akarom, hogy itt elváljanak az útjaink. Érzem, hogy megvan köztünk a vibrálás. De ezt most más. Nem olyan, mint ami Damiennel volt. Ez jóval szelídebb, kevésbé heves. Sokkal biztonságosabb, megnyugtató.

Liz, gyerünk mondj valamit! – bíztatom magam. Csinálj valamit, ne hagyd csak így elmenni!

Mire összeszedném a bátorságomat, kedves mosollyal az arcán elsétál mellettem és eltűnik a nagy forgóajtó mögött. Csalódottan fújom ki a levegőt. Hogy lehetek ennyire gyáva. Végül mégis erőt veszek magamon. Nem fogok az a bizonytalan Liz lenni, akivé az évek során váltam. Újra olyan leszek, mint régen, határozott és vagány. Felszegem az állam és bátorsággal telve lépek be az irodaházba.

Az épületben rögtön őt keresem, de nincs sehol. Még a nevét sem tudom. A hirtelen jött határozottság egy pillanat alatt tovaszáll és helyét átveszi a csalódottság. Úgy látszik, számunkra ez volt megírva: Egy rövid találkozás, néhány röpke perc.

Sarkon fordulok, kilépek az utcára és a szomszédos toronyház felé veszem az irányt. Egy újabb unalmas nap elé nézek. Mintha ólomlábakon járna az idő, olyan lassan telik a délelőtt. A nap további része, még ettől is rosszabb. Esküszöm, az óra visszafelé jár. Unottan ülök az asztalomnál és csak bámulok ki az ablakon. Azon töröm a fejem, hogy el kellene csalnom Vikyt egy csajos estére. Úgysem kell majd sokáig győzködnöm. Ő mindig vevő egy kis lazításra. Azt hiszem, most kivételesen nekem is jól esne kicsit kikapcsolódni. Talán még egy élvezetekkel teli éjszaka is kerekedhet belőle.

Az utóbbi pár napban rá kellett jönnöm, hogy nagyon is igaz a mondás: A jóhoz könnyű hozzászokni. A szenvedélyes együttlétek megtették a hatásukat, mert a női szerveim egyfolytában a folytatás után ácsingóznak. Bár én szinte száz százalékig, na jó, inkább ötven százalékig biztos vagyok benne, hogy semmi sem történt meg a valóságban, de ezeknek a kis alattomosaknak ott lent, senki sem szólt erről, ezért egyfolytában készenlétben állnak.

Gyorsan visszafordulok a papírkupacok felé, míg a fantáziám nem kezd önálló életet élni, mert akkor nem csak az a veszély fenyeget, hogy halálra unom magam, hanem a rengeteg felgyülemlett szexuális feszültség miatt valaki mást is kinyírok.

Minden idegszálammal a papíron sorakozó számokra koncentrálok. Nem mintha hatásos lenne, de próbálkozni azért még lehet. A telefonom rezegni kezd valahol a mappák, kimutatások, szerződések, számlák alatt. Persze a nagy keresésben a felét sikeresen a földre szórom. Megengedek magamnak egy jó kis káromkodást, úgysem hallja senki más. Aztán végre sikerül előbányásznom. Egy üzenet vár:

Ben:

Helló, szépségem! Úgy hallottam, végre kitetted a szűrét annak a Matti fiúnak. Igazak a hírek?

Elmosolyodom. Ezer éve nem beszéltem vele. Csoporttársak voltunk a főiskolán. Néha váltunk egy-egy üzenetet, de az idejét se tudom, mikor láttam utoljára. Máris jobb a kedvem.

Liz:

Nagyon jók az informátoraid.

Ben:

Szóval igaz. Most vedd úgy, hogy haragos tekintettel bámulok rád, amiért ezt az apróságot elfelejtetted közölni velem. De megbocsátok, egyetlen feltétellel…

Liz:

És mi lenne az?

Ben:

Találkozzunk. Mondjuk ma este?

A mosoly az arcomon, még szélesebb lesz. Ha valaki most belépne, azt hinné megőrültem, hogy ülök az asztalnál egymagamban és vigyorgok, mint a tejbetök.

De ismerem már annyira a barátom, hogy tudjam, nála mit is takar pontosan, a találkozzunk. A hivatalos Ben-szótár szerint, a találkozzunk egyenlő a kamatyolással. A főiskola első pár évében, rengeteg ilyen üzenetet kaptam tőle és én is küldtem neki egyet-kettőt. Ő volt az én alkalmi dugó-pajtásom.

Na, ti kis gonoszok ott lent. Úgy látszik, nem kell sokáig böjtölnötök.

Liz:

Mikor és hol?

Az első üzenet egy hatalmas vigyorgó szmájli.

Ben:

Hétre érted megyek.

---

Legtöbbször nem szoktam sokat vesződni azzal, hogy mit vegyek fel, de ezúttal fejtörést okoz. Valami olyat akarok, ami szexi, de nem ordít róla, hogy szexet akarok.

A szekrényem tartalmának a nagy része az ágyon és a földön hever, de én még mindig tanácstalanul állok. Aztán az egyik polc eldugott sarkában meglátom a tökéletes választást, egy egyszerű fekete ruhát, ami csak egy hajszálnyival rövidebb az illendőnél. Visszafogottan csábító és könnyen meg lehet szabadulni tőle, ha arra kerül a sor.

Pont végszóra készülök el, mert megszólal a telefonom. Felkapom a táskám és már rohanok is le. Ben az út szélén áll, lazán a kocsijának dőlve, zsebre dugott kézzel. Mindig elfelejtem mennyire édes pasi. Barna haja szokás szerint szanaszét áll, mintha most kelt volna ki az ágyból. Mikor észrevesz, elmosolyodik. Az egész arca felderül. Tipikusan a srác a szomszédból, akitől mindenki elolvad.

Ellöki magát az autótól és néhány határozott lépéssel megáll előttem.

– Kurva jól nézel ki szépségem.

Kinézetre tényleg egy édes, cuki srác, de a szája olyan mocskos, hogy azt még a vegytisztító sem tudná tisztára mosni.

– Hát, te sem panaszkodhatsz.

– Gyere már ide te tökfej – nyújtja ki a kezét, megfogja a karom és magához ránt. Szorosan átölel. Még jobban hozzá bújok. Megnyugtató ez az ismerős érzés.

– Mihez lenne kedved? – húzódik el.

Kíváncsian várja a válaszom és közben huncut fény csillan a szemében.

– Mindenben benne vagyok – vágom rá határozottan és küldök felé egy sejtelmes mosolyt.

Elégedetten összecsapja a tenyerét.

– Akkor induljunk.

Az anyós oldali ajtóhoz lép és kinyitja előttem.

– Mióta vagy te ilyen úriember? – kérdezem meglepetten, miközben beszállok, az egyébként nagyon menő sportkocsiba.

– A korral jár. Nem vagyok már húszéves.

Óvatosan becsukja utánam az ajtót, megkerüli az autót és beszáll mellém. Beindítja a motort és nagy gázzal elindul.

– Ne felejtsd el, ki ül melletted! – figyelmeztetem.

Ben a száguldás megszállottja. Én viszont nem különösebben rajongok a gyorsaságért.

– Tényleg! Bocsi! – vigyorog. – Pedig nem is megyünk gyorsan – vesz vissza a tempóból és a sebességhatárt betartva sodródunk a forgalommal.

– Na és mit tett Matti fiú, hogy vége szakadt az émelyítően nyálas szerelmeteknek?

Eléggé tapintatlanul hangzik a kérdése. Na jó, nevezzük nevén a dolgot, ez bunkó beszólás volt. De mentségére legyen mondva, mindig is utálták egymást. Matt ki nem állhatta, azért, mert egyszer-kétszer kavartunk, hozzáteszem ezek a kis légyottok mind akkor történtek, amikor még Matt a láthatáron sem volt. Ben pedig a pokolba kívánta, mert szerinte nem volt elég jó hozzám. Nos, úgy látszik az idő őt igazolta.

– Nem kell úgy tenned, mintha nem ismernéd az egész sztorit. Biztos vagyok benne, hogy a te kis informátorod minden apró részletről beszámolt. Akinek nem mellesleg ki fogom tekerni a nyakát.

Már az első üzenet után tudtam, hogy Viky keze van a dologban. Kérdőre is vontam rögtön. Igaz, hogy mindent tagadott, mivel az egészet elégedett vigyorral az arcán tette, nem mondhatnám, hogy meggyőző volt.

– Ha már így lebuktam, kérdezhetek valamit?

Ha meg kell kérdeznie, hogy kérdezhet-e valamit, akkor olyan dologról van szó, ami nem igazán fog tetszeni.

– Ha muszáj – sóhajtok, de nem mondok határozott nemet, mert egy picikét azért kíváncsi vagyok.

– Miért nem szálltál be harmadiknak?

Éppen szóra nyitom a számat, hogy hangot adjak a felháborodásomnak, de ő belém folytja a mondandómat.

– Még mielőtt bármit is mondanál. Gondolj csak bele egy kicsit. Micsoda nagy arculcsapás lett volna annak a seggfejnek. Nagy boldogan azt hiszi, micsoda remek dolga van. Megfogta az isten lábát, két nő kényezteti egyszerre, abba a hitbe ringatja magát, hogy ez rendszeressé válik majd. Aztán miután mindenki kiélvezkedte magát, elküldöd a jó büdös francba.

Jobban belegondolva, van abban valami, amit Ben mond. Talán, ha nem Mattről lenne szó, még bele is megyek, de nem tudtam volna elviselni, hogy egy másik nő is hozzáér, miközben együtt vagyunk. Már a gondolatra elszorul a torkom és felszínre törnek a kellemetlen emlékek arról az estéről. Inkább nem mondok semmit, csak szótlanul bámulom a forgalmat.

– Ne haragudj csajszi – csúsztatja tenyerét a combomra. – Kibaszottul tapintatlan voltam. Tudom, hogy fülig szerelmes voltál abba a pöcsbe. Bár a mai napig nem értem mit ettél rajta.

Erre én magam sem tudom a választ. De a szerelem már csak ilyen. Nincs benne egy cseppnyi logika sem. Nem mi döntjük el kiért dobban meg a szívünk.

– Semmi gond szépfiú – fordulok felé, rámosolygok, hogy tudja minden rendben van köztünk. Ettől a kis gesztustól megnyugszik. Megpaskolja a meztelen bőröm és a vezetésre koncentrál.

Nálam pedig ez az aprócska, ártatlan mozdulat is elég ahhoz, hogy a sóvárgás tovább nőjön bennem.

Ezután csendben haladunk az egyre ritkuló forgalomban, majd Ben letér a pályáról és néhány méter után elérünk egy földutat.

Nem tudom visszatartani a mosolyomat. Nagyon is jól ismerem ezt a helyet. Ez volt a mi titkos kis rejtekhelyünk, mikor úgy éreztük ki kell segítenünk egymást ebben-abban.

– Most mit vigyorogsz olyan elégedetten? – kérdezi halálos nyugalommal. Mintha nem tudná.

– Semmit. Csak eszembe jutott néhány emlék.

– A széles mosolyból ítélve, eléggé kellemesek lehetnek azok az emlékek.

– A legtöbb az, de azért volt közte néhány olyan este, ami nem volt az igazi…

Sértetten rám pillant.

– Csak vicceltem szépfiú – nevetem el magam.

Néhány perc autókázás után befordul egy fákkal övezett kis ösvényre. Leállítja a motort, aztán teljes testével felém fordul.

– Úgy látom, egy cseppet sem vagy meglepve – somolyog.

– Felnőttek vagyunk már. Tudom nagyon jól, miért akartál velem találkozni.

Morcosan visszafordul és az ujjaival a kormányon kezd dobolni.

– Ez most rosszul esett – mondja duzzogva.

Alaposan megfigyelem az arcát, nem bujkál-e a szája sarkában egy apró kis mosoly. De teljesen komolynak tűnik. Tényleg megbántottam.

– Azt hiszed, csak azért akartam találkozni veled… – folytatja. – Oké, jókat dugtunk, de ettől függetlenül a barátod is vagyok. Tényleg komolyan érdekel, mi van veled.

Szörnyen érzem magam. Egy percre sem fordult meg a fejemben, hogy esetleg tényleg csak beszélgetni szeretne velem. Készpénznek vettem, hogy meg akar fektetni. Most döbbenek csak rá, mennyire önelégült vagyok. Biztosan van barátnője, vagy esetleg felesége. Bárcsak megnyílna alattam a föld és elsüllyednék. Ez a tipikus példája a kellemetlen helyzeteknek.

– Ne haragudj! Nem úgy gondoltam – szabadkozom, de ezt már úgysem tudom kimagyarázni. Szégyenkezve szedegetem a nem létező szöszöket a ruhám széléről.

Ben hangosan felnevet mellettem.

– Jó fiú akartam lenni. Indulás előtt elhatároztam, ha beszélgetni szeretnél valakivel, akkor csak beszélgetni fogunk. De el sem tudod képzelni mennyire meg akarlak kefélni.

– Mégis mennyire? – pillantok rá.

Kiéhezett tekintettel méreget. Nagyot nyelek. Ismerem ezt az arckifejezést, mámorító pillanatok ígérete.

Szinte feltépi az ajtót. Azzal sem vesződik, hogy visszazárja maga után, egy szemvillanás alatt mellettem terem. Megfogja a kezem és türelmetlenül segít ki az autóból, maga után húz a kocsi orráig. Beletúr a hajamba és követelőzően a számra tapad. Viszonzom a csókot. Nyelve végigsiklik az ajkaimon. A finom kényeztetés lángra gyújtja a testem. Kiélvezek minden egyes érintést. Elmerülök a pillanatban.

Forró tenyerével végigsimítja a combomat, kezeim pedig becsúsznak a pólója alá.

– Már el is felejtettem milyen kibaszott jó veled – suttogja a fülembe, közben apró puszikkal kényezteti nyakam érzékeny bőrét. – Rohadtul kívánlak.

Ez a néhány szó elég ahhoz, hogy elveszítsem az irányítást a testem felett. De nem érdekel. Nem akarok gondolkodni, csak élvezni a jelent.

Éhes ragadozó módjára rángatom le róla a felsőt. Kócos hajába markolok, és még közelebb húzom magamhoz. Felmordul és megszorítja a meztelen lábam. Ujjai feljebb vándorolnak a ruha alatt. Hatalmas vágyakozó sóhaj jelzi, hogy megtalálta, pontosabban, hogy nem találta a keresett ruhadarabot.

– Nincs rajtad bugyi. Kurvára nincs rajtad bugyi – húzódik néhány centit távolabb, hogy a szemembe nézhessen, de a kényeztető keze egy percre sem áll meg. Finoman, alig érintve, végighúzza ujjait a nedves bőrömön. Minden lassú érintése felér egy kínzással. Gyengéden köröz az ajkakon, gondosan ügyelve rá, hogy a sajgó pontomat kikerülje.

– Kérlek – lehelem az ajkaiba.

Ő mégis tovább folytatja a gyötrést. A testem kétségbeesetten vágyik rá, hogy többet kapjon a kényeztetésből.

– Könyörgöm…

Lágy csókot ad a szám sarkára.

– Imádom, hogy ennyire vágysz rám. – Még egy finom puszi. – Rohadt izgató, hogy könyörögsz az érintésem után.

Az ajkai, az ujjai éppen csak annyira érnek hozzám, hogy tudjam milyen örömök várnak rám. Az érzés, hogy ott van, mégsem kapom meg, az őrületbe kerget.

Ismét elhúzódik és mélyen a szemembe néz.

– Baszd meg, Liz, lehetetlenség ellenállni ennek a tekintetnek – suttogja vágytól elfojtott hangon.

Megfordít, és a motorháztetőre dönt. A ruhámat a derekamig csúsztatja. Végigsimít a fenekemen, majd a keze a csípőmön állapodik meg, aztán egyetlen határozott mozdulattal tövig merül bennem. Semmi előjáték, semmi finomkodás. Ettől az intenzív érzéstől felsóhajtok. Annyira jó. Az előbbi kínzóan lágy érintéseket felváltják a vad lökések. Tincseimet az ujjai köré tekeri, és hátra húzza a fejem. Keze még erősebben mélyed a derekamba, miközben fékezhetetlenül jár bennem. Vad és zabolázatlan. Nekem pedig pont erre van szükségem. Az autóra simulok. Keménysége olyan pontokat ingerel, amik egy pillanat alatt a kielégülés szélére sodornak. Az orgazmus tetőtől-talpig átjárja a testem. Hangosan felmordul és ő is követ az élvezet világába. Zihálva, őrülten zakatoló szívvel fordulok meg.

– Ez rohadt jó volt – vigyorgok a mámor ködében lebegve.

Kielégült mosolyra húzódik a szája.

– A számból vetted ki a szót.

Megragadja a tarkóm, magához ránt és megcsókol. Ajka puhán érinti az enyémet, aztán megölel. Meztelen mellkasához simulok. Ben és szex illata van.

A felhők felett járok, mégsem lehetne valóságosabb ez a pillanat. Az elmúlt időszak történései a múlt homályába vesznek. Már nincs jelentősége, mert ez itt a valódi életem.

– Mit szólnál, ha ennénk valamit? Én farkaséhes vagyok – veszi fel a pólóját a földről és gyorsan belebújik.

– Remek ötlet.

Ellép mellettem, de azért gyengéden végigsimítja a karomat. Jólesik ez az apró mozdulat. Én is visszasétálok és beülök. Csendben tesszük meg a visszafelé vezető utat. Egyikünk sem érzi szükségét, hogy bármit is mondjon. Vannak pillanatok, amikor nem kínos a hallgatás, hanem épp ellenkezőleg, megnyugtató és tökéletes. Ez a mostani is ilyen.

---

Ben leparkol a lakásom előtt. Nagyot sóhajtok. Nem szeretném, ha véget érne ez az este. Rég éreztem ilyen jól magam. A társaságában minden annyira egyszerű és ismerős. Mintha a sors sodorta volna az utamba, hogy emlékeztessen rá, milyen lehetne az életem.

– Jó volt újra látni téged – fordul felém. – Gyakrabban is összefuthatnánk.

Egy pillanatra elgondolkozom a szavain. Tényleg fantasztikus volt a szex, mindig is az volt. De úgy érzem, nem lenne jó ötlet rendszert csinálni ebből. A szívemen ejtett sebek még elevenen lüktetnek, bármennyire is próbálok elfeledkezni róla.

Szóra nyitnám a számat, de ő megelőz:

– Tudom, hogy még nagyon friss a szakítás. De ha beszélgetni szeretnél, vagy másféle kellemes időtöltést, megvan a számom – mosolyog rám kedvesen. Szemernyi sértődöttség sincs benne. A mi kapcsolatunk mindig is ilyen volt.

Némán bámulom a melegséget árasztó barna szemét. Tekintetem az ajkára téved. Szeretném újra érezni a csókját. Közelebb hajolok és adok egy apró puszit rá. Tenyerét az arcomra simítja és viszonozza.

– Köszönöm – suttogom az ajkaiba.

Homlokom a homlokának támasztom. Elmosolyodom, aztán kiszállok az autóból. Ben követi a mozdulatot. Megkerüli a járművet és megáll velem szemben. Néhány másodpercig csak csendben álluk és egymást nézzük, végül lop még egy utolsó, édes csókot.

– Várom a jelentkezésed – vigyorodik el és rám kacsint.

Ez az ártatlan gesztus, érzések egész áradatát indítja el bennem és nyomban Damient juttatja eszembe. A kellemes nyugalom, amit az elmúlt pár órában éreztem, egy másodperc alatt szertefoszlik.

A járda szélén állva integetek neki, megvárom míg elhajt, és nagyot sóhajtva elindulok a lépcső felé.

– Komolyan vele kavarsz?

Majdnem szívrohamot kapok. Nem számítottam rá, hogy valaki a lépcsőn fog ülni ilyen késő éjszaka. Megállok az ismerős férfi előtt.

– Szia, Matt! – próbálok nem tudomást venni a számonkérésről.

– Vele randizgatsz? – Úgy ejti ki a szavakat, mintha Ben valami szégyellni való, utolsó szemét alak lenne.

Feldühít ez a hangnem, de valahol mélyen legbelül, nagyon mélyen, jól esik a féltékenysége.

Nem szabad ezt éreznem– figyelmeztetem magam.

– Ben rendes srác – jelentem ki. Nem mintha szükség lenne rá, hogy a védelmembe vegyem, de zavar, ahogy beszél róla.

– Megcsókolt – néz rám kérdőn, mintha megerősítést várna.

Látom a tekintetén, azt kívánja bárcsak az egészet képzelte volna.

Nem válaszolok, csak állok némám. Miért olyan nehéz kimondani a nyilvánvalót? Mennyivel egyszerűbb lenne, ha semmilyen hatással nem lenne rám a jelenléte. Mennyivel könnyebb lenne, ha nem dobbanna nagyot a szívem a közelében.

– Lefeküdtél vele? – próbálja elnyomni magában a féltékenységet és a dühöt, de még így is érződik a neheztelés a hangjában.

– Semmi közöd hozzá. Abban a pillanatban elvesztetted a jogod, hogy bármit számonkérj rajtam, amikor a farkad annak a nőnek a szájába dugtad, és egy szó nélkül kisétáltál az életemből.

Próbálom tartani magam és nem foglalkozni az egyre növekvő gombóccal a torkomban, de még így is megbicsaklik a hangom.

Matt a hajába túr és tehetetlenül járkál előttem fel-alá. Látom az arcán a kínlódást. Önző dolog ilyet mondani, de örülök, hogy ő is szenved, nem csak én. Mégis egy részem, sajnálja. Bármit is tett, fáj így látnom.

Az ördög vinné el ezeket a hülye érzéseket.

Megtorpan.

– Igazad van. Semmi jogom nincs hozzá. De mintha tört döftek volna belém, amikor megláttalak vele.

Nem emlékszem, hogy valaha is hallottam volna ilyen őszintén beszélni az érzéseiről. Ahelyett, hogy jólesnének a szavai, inkább feldühít. Miért nem tudott ilyen lenni, mikor megcsalt? Miért nem tudott elém állni és őszintén elmondani az igazat, ahelyett, hogy gyáva módon lelépett.

– Akkor legalább részben tudod mit éreztem, amikor rajta kaptalak titeket – vágom hozzá.

Azon az estén nem kiabáltam vele, nem sírtam előtte. Büszkén tartottam magam, de most nem vagyok annyira erős. Azt akarom, hogy lássa mennyire megbántott, darabokra törte a szívem és alaposan megtaposta. Azt akarom, hogy szenvedjen, ugyanúgy fájjon neki is.

– Szeretném helyrehozni a hibámat. – Szavait átitatja a bizonytalanság.

– Komolyan azt hiszed, van még mit helyre hozni? Eldobtál magadtól. Az együtt töltött éveket úgy hajítottad el, mintha sosem számított volna, mintha sosem számítottam volna – emelem meg a hangom és egy forró könnycsepp folyik végig az arcomon. – Szerinted milyen érzés volt?

A tekintete tele van fájdalommal és megbánással. Tesz egy tétova lépést felém.

– Tudni akarod? – folytatom. – Úgy éreztem, akkor ott, abban a pillanatban mindennek vége. – Most már patakokban folyik a könnyem.

Hogyan tudnánk helyrehozni, azt, ami szétesett. Hiába illesztjük össze a töredékeket, már sosem lesz ugyanolyan, mint előtte volt. Örökre ott lesznek a forradások, emlékeztetve arra, hogy egyszer minden a darabjaira hullott.

Még egy lépést tesz felém. Bizonytalanul érinti meg az arcomat, hüvelykujjával letöröli a sós cseppeket.

– Bocsáss meg! – Másik keze is a bőrömet simogatja. – Szeretlek. – suttogja.

Behunyom a szemem és egyszerűen csak élvezni akarom az érintését, a közelségét. Annyira szeretném, ha a szavai eltörölnének mindent, amit tett. De az emlékképek könyörtelenül furakodnak be az elmémbe.

– Nekem ez nem megy – mormolom.

Elhúzódom tőle. Karja tehetetlenül hullik a teste mellé. Egy pillanatra a szemébe nézek. Érzem, hogy nem tudom visszafogni a feltörni készülő zokogást. Elmenekülök a közeléből, és egyetlen szó nélkül hagyom ott a lépcsőn.

Becsukom magam után a lakásom ajtaját és nekidőlök. Hátrahajtom a fejem és megtámasztom. Veszek néhány mély levegőt, hátha sikerül elűzni a fojtogató sírást, de hasztalan minden igyekezetem. Zokogva csúszok végig az ajtó lapján. Leülök a földre és hagyom, hogy elárasszanak az érzelmek. Talán, ha kiadok magamból mindent, megkönnyebbülök. Feltápászkodom, és a szobámba megyek. Leroskadok az ágyra és végigdőlök. Összekuporodva várom, hogy elnyomjon az álom.

Talán a holnap jobb lesz.

Katasztrófák sora

Az eső halk kopogása ébreszt. Álmosan nyújtózom és közben a szürkeségbe borult eget bámulom az ablakon keresztül. Ennyit arról, hogy a mai nap jobb lesz. Automatikusan az órára pillantok, aztán úgy pattanok ki az ágyból, mintha üldöznének. Késésben vagyok. A telefonomért nyúlok. Mi a francért nem ébresztett? A Matt-tel való találkozás annyira kikészített, hogy elfelejtettem töltőre tenni és teljesen lemerült. A fürdőbe rohanok, hogy emberi kinézetet varázsoljak magamra, aztán sietve magamra kapom az első ruhát, ami a kezem ügyébe akad, és kirontok az ajtón. A járdán megtorpanok. Az esernyőmet fent hagytam. Feltartom a tenyerem, hogy megnézzem, mennyire esik.

Annyira nem vészes – gondolom, de mire megteszem a néhány perces sétát a munkahelyemig, bőrig ázok. Az órámra pillantok, legalább nem késtem el. Sőt, még van egy kis időm munkakezdésig, ezért az irodaházzal szomszédos kávézó felé veszem az irányt. Szükségem van egy kis koffeinre.

Vacogok a vizes ruhákban, de ahogy belépek, nyomban körbeölel a kellemes meleg. Elégedetten sóhajtok. Ráadásul nincsenek is sokan.

Néhány perc múlva sorra kerülök. A pult túl oldalán egy ennivalóan édes kiszolgáló áll. Gyorsan végignézek magamon. Úgy festek, mint egy ázott csirke, aki magára kapkodott párat a kidobásra váró ruhákból. Fogalmazzunk úgy, hogy nem lehetek éppen a legjobb formámban.

A kis cukiság, kedvesen mosolyogva veszi fel a rendelésem. Míg a reggeli koffein adagomat készíti, gyorsan végignézek rajta. Na jó, lehet, hogy a formás, kerek hátsóján egy kicsit több ideig elidőzök, de hát el kell ütni az időt valamivel, amíg a kávémra várok. És az ennivalóan tökéletes férfi hátsók bámulása éppen megfelelő erre.

– Egészségedre – teszi le elém, és a mosolya még szélesebb lesz.

Megrebegtetem a pilláimat és viszonzom a kedves gesztust, közben a táskámba túrok, hogy elővegyem a pénztárcámat, persze nem találom. Miért is találnám.

– Csak egy pillanat – szabadkozom és érzem, ahogy az arcom kezdi felvenni az előttem heverő piros pohár színét.

Könyékig merülve kutatok a pénztárcám után.

Kellett nekem ezt a hülye táskát magammal hoznom. Olyan, mint egy feneketlen lyuk, vagy inkább, mint a Bermuda-háromszög.

Elkezdem kipakolni a táska tartalmát a pultra, közben a hátam mögött kisebb sor gyűlik össze. Az emberek türelmetlenül sóhajtoznak, valaki a cipőjével kopog idegesen. Ennél kínosabb már nem is lehetne a helyzet. Amint ezt kigondolom, döbbenek rá, hogy a pénztárcámat, a másik táskámban hagytam. Persze az csak hab a tortán, hogy a nagy kutakodás közben egy esernyőt is találok.

– Sajnálom. – Most már teljesen biztos, hogy vörös az arcom. – Otthon hagytam a pénztárcámat.

Az eladó fiú kedves mosolya egy pillanat alatt leolvad az arcáról. A szemeit forgatva elveszi előlem a reggeli kávémat. Lassított felvételben látom, ahogy a koffein egyre távolabb kerül tőlem. Legszívesebben kikapnám a kezéből és elrohannék vele. Próbálok hatni rá, és a lehető legédesebb, legkönyörgőbb szemekkel bámulni azt a helyes kis képét, de ügyet sem vet rám, a következő vendég felé fordul.

– Majd én fizetem a hölgy kávéját – szólal meg mögöttem egy férfi.

A kávés fiú kelletlenül ugyan, de visszatolja elém a poharat.

– Erre igazán semmi szükség – ellenkezem csakis azért, mert az illem ezt kívánja, de legszívesebben rávetném magam arra az édesen gőzölgő italra.