Orbán Balázs

A magyar stratégiai gondolkodás egyszeregye

Második, javított kiadás

Budapest, 2022

Impresszum

A magyar stratégiai gondolkodás egyszeregye [második, javított kiadás]
Copyright © MCC Press Kft., 2022

ISBN 978-615-6221-03-2 (print)
ISBN 978-963-644-029-9 (epub)

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás,
a rádió- és televízióadás jogát az egyes fejezetekre is.

Borítógrafika: Futaki Attila
Művészeti vezető: Keczeli Zoltán
A kéziratot gondozta: Póla Gergely, Takács Andrea

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős kiadó: Dr. Novák Tamás

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: ElektroPress

Tartalom

1. A stratégiaalkotás alapjai

1.1. Célok, eszközök – a politikai stratégiában

1.2. Hogyan kerüljük el a stratégia megmerevedését? – Autopoietikus stratégiaalkotás

1.3. Egy ország stratégiája

1.4. Utak, akadályok, függőségek

1.5. Mitől sikeres egy közösség?

2. Mikor lehet stratégiát alkotni?

2.1. Hidegháború – a stratégiai gondolkodás megmerevedése

2.2. 1990 után – a győztes minta uralma

2.3. XXI. század – új világrend

3. Magyar történelem és stratégia

3.1. A magyar stratégia a történelem tükrében

3.2. A magyar történelem útjelzői

3.3. Milyen a magyar? – A magyar történelem tanulságai

4. 2010 után – A saját tengelye körül forgó Magyarország

4.1. A 2010 utáni magyar politika sarokkövei

4.2. A magyar egyszeregy

Irodalomjegyzék

Tisztelt Olvasó!

Stratégiai gondolkodásról általában idős tábornokok vagy deresedő halántékú államférfiak szoktak vaskos köteteket írni. Ezért különös, amikor egy fiatal politikus ragad tollat, és vet papírra egy efféle kisokost. Akármilyen különös ez, legalább annyira izgalmas is egy olyan korban, amikor a külföldről kapott sikerrecepteknek befellegzett, a mindenütt bevethetőnek hitt modellek csődöt mondtak, és eljött az útkeresés, a szellemi kapaszkodók utáni kutakodás ideje.

Már a régiek is úgy tartották, hogy egy jó stratégia fél győzelem. Ugyanakkor az is ökölszabály, hogy minden ország csak abból főzhet, amije van, és egy hol tágabbra, hol szűkebbre szabott mozgástérben kell harcolnia az érdekeiért. Mi, magyarok száz évvel Trianon után elmondhatjuk, hogy a tegnapelőtt és a tegnap vitáit lezártuk, a ránk húzott kényszerzubbonyt lefejtettük magunkról, viszont a holnapért, holnaputánért és a következő ezer évért folytatott harcot még nem nyertük meg.

A kommunista rendszerből frissen szabadulva még természetesnek tűnt, hogy egy jobb és élhetőbb jövőhöz elegendő a nyugati mintákat lemásolni. Az elmúlt évtizedek történései alaposan rácáfoltak erre a gondolkodásra. A sikerreceptek egykori büszke tulajdonosairól azóta kiderült, hogy maguk is receptre szorulnak. Európa mára elvesztette a gazdaság, a tudomány és az új fejlesztések területén évszázadokon át birtokolt versenyelőnyét: éllovasból visszahátrált a középmezőnybe. Népessége öregszik, miközben határait migránsok milliói ostromolják.

Mi, magyarok ezért döntöttünk úgy, hogy új korszakot nyitunk a stratégiai tervezésben is. Az elmúlt tíz évben megmutattuk, hogy tudjuk és akarjuk is használni a józan eszünket, hogy ismerjük és becsüljük azokat a törvényeket és ökölszabályokat, amelyeket hosszú évszázadokon át szűrtek le történelmünkből a stratégiai gondolkodás legjelentősebb magyar elméi, és van bennünk bátorság arra is, hogy ehhez a hagyományhoz hozzáillesszük az elmúlt évek politikai csatáiban szerzett tapasztalatainkat.

A Gondviselés mindig azok mellé áll, akik készek segíteni saját magukon. A magyar stratégiai gondolkodás egyszeregye pedig ehhez a munkához nyújt útmutatást, sorba szedve azokat a történelmünkből és nemzeti karakterünkből fakadó értékeket és elveket, amelyekre támaszkodva nekirugaszkodhatunk a következő évtizedeknek. Ezért ajánlom jó szívvel ezt a könyvet sorvezetőnek minden kedves olvasó számára.

Budapest, 2020. november

Orbán Viktor

Előszó

Sajátos műfajú könyv születik, amikor egy politikus adja írásra a fejét. A könyv alapvetően elméleti műfaj, a politika viszont többnyire a mindennapi cselekvés helye. Egy közszereplő ezért mindig ingoványos terepre téved, ha a napi eseményektől hátralépve, tágabb kontextusban gondolkodik a világ dolgairól és az országa helyzetéről. Különösen nehéz a helyzet, ha mindezt a harmincas évei elején – na jó, közepén – teszi valaki. Még egyetemista koromban az egyik tanárom előadásán hallottam ugyanis a következő adomát, amely jó időre megragadt bennem: „Fiam, aki fiatal korában sokat ír, az idős korában sokat szégyenkezik!” Mit tehetnék? Igyekszem cáfolni ezt a tételmondatot…

Egy ilyen munka ráadásul szükségképpen nem teljes, nem csak leíró, és nem is feltétlenül objektív. Nem teljes, hiszen a valóságot sosem ismerhetjük meg egészen – ahogy mondani szokás: „tükör által homályosan látunk”. Nem csak leíró, hiszen a politikában dolgozva nemcsak az a feladat, hogy megpróbáljuk megérteni a körülöttünk lévő világot, hanem hogy mindenhol, ahol lehetőség van rá, „hass, alkoss és gyarapíts”. Nem is feltétlenül objektív, hiszen az események sodrában nincs mód tudományosan összevetni a tényszerűt az ideálissal. Azt sem szabad szem elől téveszteni, hogy a politikus írása és tevékenysége fölött végső ítéletet majd a történelem mond; a jelenben pedig szükségképpen vitát vált ki.

Ez minden korban igaz, de ma különösen. Ma ugyanis olyan időket élünk, amikor sarkaiból kifordult a világ, egyre kevésbé hasonlít régi, megszokott önmagára. Minden, amit hosszú ideje biztosnak hittünk, bizonytalanná válik, amit elképzelhetetlennek tartottunk, megtörténik. Korábban fel sem merült, hogy nem baj, ha elfogyunk, hogy a férfi nem férfi, a nő nem nő, hogy a család nem a társadalom alapegysége, a nemzet nem a legmagasabb szintű közösségszervező erő, vagy az, hogy kereszténység nélkül is létezhet európai civilizáció. Egyesek azt próbálják elhitetni velünk, hogy a vezetők nem a közösség érdekeinek képviseletére, hanem egy elvont ideológia megvalósítására kapnak felhatalmazást. Olyan mintázatokat látunk szerte a világban, amelyekből az olvasható ki, hogy a politikai döntéseket egyre kevésbé a józan ész és egyre inkább egy elvont utópia alapján hozzák meg. Azt hittük, hogy a civilizációnk véglegesen hitet tett a szabadság mellett, nem hittük, hogy maguknak kizárólagosságot követelnek a progresszív, baloldali, liberális gondolatok, akár a szabadság korlátozása árán is. Az elit a hatalmát arra használja, hogy eltüntesse a pluralizmust, kikezdje a szólás, a véleménynyilvánítás és a gondolat szabadságát, s ezzel felszámolja a demokráciát. Egykor elképzelhetetlennek tartottuk, hogy az öreg kontinens gazdasági ereje a versenytársakéhoz képest drámai mértékben csökken. Európa már nem képes a polgárai biztonságát garantálni, a külső határait önállóan megvédeni, a körülötte zajló eseményeket érdemben befolyásolni. A nyugati középosztály kétségbeesetten küzd a lecsúszás ellen, miközben a politikai elit „gondolatrendőrséget” küld azokra, akik a problémák miatt felemelik hangjukat. A becsület, bátorság, felelősség kifejezések eltűntek a szótárunkból. Mindenki csak a méltóságáról és a jogairól beszél, tagadja az értékes és az értéktelen megkülönböztetését, valamint a hagyomány erejét. Elhűlve tapasztaljuk, hogy az ügyeskedők élnek és virulnak, míg a munkának és a teljesítménynek nincs többé tisztelete. Végigtekintve korunkon, Rejtő Jenő sorai jutnak eszembe: „olyan, mint egy részeges szabász: mikor belevág a szövetbe, még nem lehet tudni: felöltő lesz-e belőle vagy nadrág.”

Mit tehetünk ebben a helyzetben? Először is gondolkodhatunk! Vagyis terveket készíthetünk arról, hogyan alkalmazkodjunk, s ha kell, hogyan álljunk ellen. Terveket arról, hogyan maradjunk meg, hogyan gyarapodjunk, s hogy miképpen adjunk biztonságot és előrelépési lehetőséget azoknak, akikkel egy nemzeti közösséget alkotunk. Viszont minden jó terv csak akkor ér valamit, ha pontosan illeszkedik azok helyzetéhez, világlátásához, tapasztalataihoz, erősségeihez és gyengeségeihez, akiknek készül, és akiknek e terv szerint kellene működniük. Ha sikerül ilyet alkotni, akkor az már nemcsak terv, hanem igazi stratégia. Amely nélkül ma egy ország bizonyosan elvész az egyre sötétebb „rengetegben”.

A könyv ennek elkerülésében kíván segítséget nyújtani. A mában élő és alkotó magyarok generációjának lehetősége – és ezért kutya kötelessége is –, hogy stratégiát alkosson. Ehhez azonban ismerni kell múltunkat, jelenünket, gondolkodásunkat, az államunk karakterét, a minket körülvevő világot, a szellemi térben uralkodó paradigmákat és még oly sok minden mást. S a megalkotott stratégiát, az elkészült sorvezetőt – mint az EGYSZEREGYET – betéve kell tudni ahhoz, hogy a szembejövő helyzetek, kihívások, válságok forgatagában helyesen tudjunk cselekedni.

Induljon tehát a gondolkodás – legalábbis az a része, amit a stratégiával munkaköri kötelességként is foglalkozó fiatal politikusként hozzá tudok tenni!

Néhány előkérdést a könyv a legelején tisztázni kíván majd. Hiszen senki sem vehető komolyan, aki azt állítja, hogy meg lehet érteni egy ország politikáját úgy, hogy közben nem vagyunk tisztában azzal, mi általában a stratégiai gondolkodás és mik a stratégiaalkotás szempontjai. Csakhogy már e bemeneti feltétel teljesítése is rendkívül nehéz. Manapság annyi mindent neveznek stratégiának, hogy ez a gyakoriság inkább már értelemzavaró, semmint magyarázó erejű. Üzleti stratégiák, életvezetési stratégiák, edzésstratégiák, médiastratégiák repkednek a digitális és az analóg térben, s közben bántóan sokszor sorvad el a stratégia mint szó és a stratégiaalkotás mint tevékenység eredeti értelme.

Mi kifejezetten a politikai stratégiával foglalkozunk úgy, hogy közben nem feledkezhetünk meg a katonai gyökereiről. Tehát aki életmódguruk és médiamogulok napi jótanácsait vagy praktikáit keresi, rossz helyen jár. Egyébként a kötet – noha a stratégiaalkotás tekintetében elméleti jellegű – számukra is tartogathat megfontolandó meglátásokat.

A valódi stratégiaalkotás mindig a célok és az eszközök végletei között lebeg. Milyen eszközökkel érhetem el céljaimat, és milyen célokat tudok elérni a rendelkezésre álló eszközökkel? Gyakori hiba, hogy magukat az eszközöket tekintjük célnak. Vegyünk egy példát: egy kormány stratégiai célként tűzi ki a rendőri állomány növelését. Hiba! Hiszen az nem cél, hanem eszköz. Ebben az esetben a valódi cél a közbiztonság javítása, amelynek egyik hatékony eszköze lehet az állománynövelés. Persze csak akkor, ha azért rossz a közbiztonság, mert kicsi az állomány, továbbá képesek vagyunk az állomány létszámát képzett újoncokkal rövid úton növelni. Ha azt tűzzük ki magunk elé, hogy növeljük a létszámot, akkor azt viszonylag könnyű teljesíteni, de lehet, hogy az semmilyen hatással nem bír a közbiztonság állapotára nézve, mert például nem ez volt a gond, vagy a nagy kapkodásban nem lett jó minőségű az új állomány. Ha már a legelején nem vagyunk képesek a közbiztonság növelésének valódi célját megfogalmazni, akkor lényegében nincs is értelme növelni a rendvédelmi állományt. A célok adnak értelmet az eszközöknek.

De az sem jó, ha mindenkori céljainknak rendeljük alá minden cselekvésünket. Mert miközben stratégiánkat végrehajtjuk, folyamatosan hatással vagyunk környezetünkre, s így körülményeink is változnak. Ha nem vagyunk képesek stratégiánkat hozzáigazítani a folyamatosan és részben saját magunk miatt változó körülményekhez és környezethez, akkor a kezdeti sikereink hamar elillannak. Ne felejtsük el tehát, a stratégia, s így a magyar országstratégia is, folyamatosan újraíródó rendszer, amelynek kettő, de egymásra permanensen ható komponense van: mi magunk és a környezetünk. E kettő dinamizmusának helyes felismerése a sikeres stratégiaalkotás szükséges, de nem elégséges feltétele.

Papíron minden ország stratégiájának hasonló célra kell irányulnia. Ahogy azt Ambrogio Lorenzetti itáliai festőművész mester cirka hétszáz évvel ezelőtt Siena városában megfestette, a jó kormányzás békét és prosperitást hoz a politikai közösség lakosainak, ezért minden ország stratégiai célja ezek megteremtése. S ugyanez fordítva: a rossz kormányzás békétlenséget, háborút, szegénységet szül, ezért minden ország stratégiai célja ezek elkerülése. De ha ez ilyen egyszerű, miért sikeresebb ebben az egyik ország, mint a másik?

Mert az ördög a részletekben rejlik. Először is, ahogyan az a könyvből kiderül, egészen egyszerűen nem minden időszak és közeg alkalmas arra, hogy egy ország a stratégiai érdekei szerint cselekedjen. Egy ilyen időablak már a nemzetközi rendszer szerkezetétől függ. Ha a nemzetközi rendszerben nagy a kölcsönös függőség mértéke, akkor hiába minden cél és eszköz, a nagyobb rendszerek determinisztikus hatásai felülírják a stratégiai gondolkodás szempontjait. Másodszor, még ha alkalmas is az idő a gondolkodásra és a cselekvésre, nem minden közösség tud élni a lehetőséggel. A sikerhez ugyanis mindig személyre szabott út vezet. Ami az egyik országnak bevált, a másiknak lehet zsákutca. Ezért a legfontosabb, hogy egy ország stratégiájának a megalkotói tisztában legyenek azokkal a sajátosságokkal, amelyek az ország népét jellemzik. Ehhez pedig – s talán ez egy nemzet stratégiai gondolkodásának legfontosabb forrásvidéke – ismerni kell a nép történelmét s a történelmi jelent, amelyben cselekedni kell.

Ha már történelemről beszélünk, kezdjük a világtörténelemmel! A hosszú XIX. század után tulajdonképpen csak 1920-ban induló XX. század nem kedvezett a stratégiaalkotásnak. Az első világháború utáni békék kényszerpályára állították a világot. Oly sok sérelem és igazságtalanság jellemezte a nagy háborút lezáró Párizs környéki békéket, hogy lelke mélyén mindenki tudta: az újbóli konfliktus elkerülhetetlen. S ezért mindenki erre készült, a stratégiai gondolkodás célja az új háború elkerülésére vagy megnyerésére redukálódott.

A beszűkült mozgástéren nem változtatott a második világháborút követő időszak sem. Az úgynevezett hidegháborús korszak olyan zárt szövetségi rendszereket hozott létre, amelyekben az egyes államok stratégiai céljai – érdeksokszínűsége – elsorvadtak, s az egyetlen cél az adott blokk érdekeinek való megfelelés, a másik blokk feletti győzelem elérése vagy esetleg a status quo, az egymás mellett élés fenntartása maradt. Ebben az állóvízben éppen a stratégiai gondolkodási fordulat hozott változást, miszerint az Amerikai Egyesült Államok fegyverkezési versenyt indít, és megpróbálja megnyerni a hidegháborút.

Sikerrel járt, s mindenki azt várta, a szovjet uralom alól felszabaduló államok végre elkezdhetnek önálló, saját stratégiák szerint mozogni. Csakhogy a győzteshez húzás elve felülírta mindezt. Sajátos konszenzus alakult ki nyugati és keleti körökben, hogy a győztes fél, azaz az USA értékeinek terjesztésével, illetve intézményeinek, politikai berendezkedésének átvételével, vagyis a liberális demokrácia meghonosításával minden ország hamar felzárkózhat. Aki esetleg másképp vélekedett – akkoriban –, hamar partvonalon találhatta magát. Nincs értelme tehát gondolkodni, csak minél ügyesebben kell másolni – szólt az akkori, minden ország számára felírt sikerrecept.

Ez a stratégiai gondolkodást jellegénél fogva felszámoló konszenzus több súlyos ütést kapott a 2000-es évektől. Elsőként a 2001-es terrortámadások jelezték, hogy nem mindenki akar nyugati mintára államot szervezni. Majd a 2008-as gazdasági válság bizonyította be, a neoliberális gazdasági út nem csak sikerekkel kecsegtet. Következett ezután a migrációs válság, s ezek részbeni folyományaként a brexit, valamint Donald Trump megválasztása, ami szintén azt jelezte, hogy a nyugati emberek sem feltétlenül kérnek a liberális elitek által megírt forgatókönyvekből.

Sajátos módon éppen ez, a konszenzus felbomlása hozta el a stratégiai gondolkodás reneszánszát. Amit sokan aggodalommal figyelnek a világban, valójában nem más, mint hogy minden ország igyekszik saját maga kitalálni, milyen eszközökkel érheti el stratégiai céljait a megváltozott körülmények között. Ez a magyar stratégiai gondolkodás nézőpontjából azt jelenti, hogy a mi országunk számára is megnyílt az út a tervezés irányába. Csakhogy ehhez – hogy így mondjam – újra kell éleszteni a magyar stratégiai gondolkozás képességét. Ennek, mint láttuk korábban, vannak univerzális törvényszerűségei, de vannak magyar sajátosságai, illetőleg adottságai is.

A magyar sajátosságokat leginkább a magyar történelemből ismerhetjük meg. A történelem segít megérteni, hogy milyen emberek élnek egy országban, hogy a társadalom milyen tapasztalatokat halmozott fel, milyen országot szeretnének maguknak az ottani emberek, s milyen – rossz tapasztalatok okán elvetendő – forgatókönyveket akarnak elkerülni. A magyar történelem pedig kifejezetten gazdag alapot szolgáltat a stratégiai gondolkodás megértéséhez. Ezer év a Kárpát-medencében nem kis idő. Felesleges most itt rohamtempóban végigszaladni a magyar történelmen, ezt részben megteszi az adott fejezet. Inkább foglalkozzunk azzal, milyen tanulságokat tartalmaz számunkra ezer év története!

Az egyik legfontosabb megállapítás, hogy a magyar nép egyszerre nyugati és keleti, egyszerre rendelkezik „szabad vegyértékkel” a nyugati népek civilizációja és a keleti nomádok kultúrája felé. A magyarok megélték és átélték Európa szellemi és művelődési fejlődésének minden mozgalmát és korszakát a gótikától a reneszánszig, a reformációtól a felvilágosodásig. De különálló, bizonyos mértékben elzártabb földrajzi helyzetünk és a kontinens többi népével szemben idegen népiségünk folytán mindazt, amit Európából átvettünk, amit Európa sorsából megéltünk, sajátos nemzeti formákban éltük meg.

Éppen ezért a magyarok legtöbbször a saját arcukra formálják az idegen eszméket – ez a második tanulság. A magyar forradalmak és szabadságharcok sosem idegen eszmék bűvöletében, hanem a magyar jog és alkotmányosság elveinek érvényesítése érdekében szerveződtek. Az új, idegen eszmék kipróbálása ugyanis olyan kísérletezés, amely könnyedén balul sülhet el. Gondoljunk csak a mai Nyugat-Európára és a migrációra! A magyarok belátták, hogy nem engedhetik meg azt a luxust, hogy életveszélyes kísérleteket hajtsanak végre önmagukon.

Nem véletlenül emeltem ki az előbb a szabadságharcokat. A szabadságszeretet ugyanis az, ami leginkább jellemzi a magyarokat. De ez nem a nyugati, angolszász típusú, cselekvésben megélt szabadság. Ez a szabadságszeretet a háborítatlanság szabadsága. A szabadságot értékelő magyarokat elsősorban nem onnan lehet megismerni, hogy végtelen prérin padlógázzal száguldanak az ismeretlenbe. Sokkal inkább az otthon biztonsága, háborítatlansága, egymás privát szférájának a tiszteletben tartása a magyar szabadságeszmény lényege. „Minket ne abajgasson valami idegen önkényúr!”

Épp ezért a magyarok másokat sem akarnak meghódítani. Ha vitézkednek, ha magyar kezekben villog a kard, ha dörgő hangú politikai beszédek hangzanak el, akkor azt csak a haza védelmében lehet tetten érni, idegen föld kapcsán nem nagyon hallatszik ilyen. A Kárpát-medencét természetes határok védik, és a magyar uralkodók legtöbbször meg is álltak a természetes határoknál. A szuverenitásvédelemnek van egy másik aspektusa is: ennek örvén kritikus pillanatokban képesek voltunk feladni belső vitáinkat. Mert természetes állapotában a magyar egy megosztott, folyton igazáért perlekedő nép, ahol a vita sohasem kedélyes évődés, hanem „vérre megy”. De ez a hatalmas igazságérzet és megosztottság az, ami össze is köti a magyart a magyarral. Mert amint külső elnyomás veszélye fenyeget, a vélt vagy valós igazságtalanság fényében minden magyar egységesen áll ki. S ami korábban véresen komoly viták alapja volt, az egyből a hazáért való kiállás kategorikus imperatívuszává válik.

A végére hagytuk talán a legvitatottabbat, amely viszont szerintünk nem kevésbé fontos: a kereszténységet. A keresztény kulturális alap ugyanis elválaszthatatlan a magyar államiság meglététől. Magyarország az államalapítástól kezdve a nyugati kereszténységet tekintette a legfontosabb azonosulási keretnek. A kereszténység a magyar politikai gondolkodás korszakokon átívelő alapköve, sőt ennél többet állítva: megújulási kerete. A keresztény gondolkodás megerősödése, a keresztény kulturális alapok adta felhajtóerő kihasználása a történelem során mindig a magyar felemelkedés természetes velejárója volt.

S mi következik ezekből a történelmi sajátosságokból? Azon meggyőződésből született ez a könyv, hogy a 2010 utáni magyar politikai stratégia éppen ezekből táplálkozik, s éppen ezeket a sarokpontokat kell bemutatni a hazai és nemzetközi közönségnek. A politikai és gazdasági önrendelkezés (szuverenitás) visszaszerzése, a migráció elutasítása, a családtámogatások és a különböző közösségépítési kezdeményezések, a béremelések és az adócsökkentések, a határon átívelő nemzetegyesítés, a környező népekkel való szövetségkötés, a nem barátságos nemzetközi közeggel felvállalt konfliktusok és a keresztény értékek védelme mind-mind olyan konkrét cselekvések, amelyek levezethetők a stratégiai gondolkodás általános szabályaiból, a nemzetközi környezet által kínált helyzetből és a magyar történelmi sajátosságokból.

2010-ben nem történt más, mint hogy a megfelelő politikai erő került hatalomra a megfelelő időben. A megfelelő politikai erő azért, mert egy sikeres magyar kormánynak sohasem lehet célja, hogy más országok mintáit másolja, hanem mindig a „létezés magyar minőségéből” kiindulva kell politikát adni az országnak. Így stratégiai gondolkodásának céljai és eszközei is e szempontok szerint álltak össze. S ez az erő a megfelelő időben került hatalomra, mert olyan nemzetközi környezetben tud kormányozni, amikor kiszélesedett a mozgástér, csökkent a kölcsönös függőségek mértéke. Így Magyarország végre a saját logikája szerint kezdett működni, vagy ahogy a legnagyobb magyar, Széchenyi István gróf fogalmazott, saját tengelye körül kezdett forogni.

Ha valaki nem hiszi mindezt – népmesei fordulattal élve –, akkor járjon utána! Hiába övezi oly sok vita megszövegezése óta a magyar Alaptörvényt, annak értékvállalásai tele vannak a magyar stratégiai gondolkodásra vonatkozó reflexiókkal. A könyv azt is igyekszik bizonyítani, hogy az Alaptörvényben foglalt deklarációk nemcsak üres szavak, hanem Magyarország sikeres kormányzásának tájékozódási pontjai. Azt mondhatjuk tehát, hogy a kormányzás kezdeti szakaszában, az Alaptörvény elfogadásakor már rögzültek ezek a gondolatmankók, s azóta is minden újabb lépés, kihívásra vagy nehézségre adott válasz kiolvasható ebből az elméleti keretrendszerből. Persze minden helyzet más (éppen erről szólnak a következő fejezetek), de egy bizonyos: sillabusz, vagyis stratégiai gondolkodási sorvezető nélkül nem tehetjük Magyarországot a XXI. század nyertesévé.

Jelen pillanatban „a kormány a helyén van”, társadalmi támogatottsága erős. Azon dolgozunk, hogy ez így is maradjon. De a XXI. században lesz még kormányváltás Magyarországon – bármennyire is ennek ellenkezőjét állítják a racionalitásukat vesztett ellenfelek –, s az ország elementáris érdeke, hogy bármikor következik ez be, olyan erő kerüljön hatalomra, amely érti a magyar stratégiai gondolkodás logikáját. Ez ugyanis a sikeres magyar jövő EGYSZEREGYE.

A könyv elkészítéséhez rengeteg segítséget kaptam olvasmányélményekből és beszélgetésekből, amiért örökre hálás leszek. Egy részük szerepel az irodalomjegyzékben, másik részük nem, de a köszönet mindenkit ugyanúgy megillet. Külön köszönöm azoknak a szellemi műhelyeknek, ahol tanulhattam, dolgozhattam és inspirálódhattam. Így, kronologikus és tematikus sorrendben, köszönet az Eötvös Loránd Tudományegyetemnek, a Pázmány Péter Katolikus Egyetemnek, a Nemzeti Közszolgálati Egyetemnek, a Századvégnek, a Migrációkutató Intézetnek és a Mathias Corvinus Collegiumnak. S persze a Miniszterelnökségnek, az ott dolgozó kollégáimnak, valamint különösképpen is a Miniszterelnökség vezetőjének és a miniszterelnöknek! Köszönet a családtagjaimnak, hogy elviselték az alkotás nehéz folyamatát, s – minden felesleges pátosz nélkül írom – vigasztalja őket a tudat, hogy az értük való felelősségérzet motiválta leginkább a gondolatok papírra vetését. Természetesen valamennyi hibáért, ami mindezen segítők ellenére esetleg továbbra is terheli a szöveget, a felelősség kizárólag engem terhel.

Budapest, 2020. augusztus

Orbán Balázs

1. A stratégiaalkotás alapjai

„Tőlünk függ minden, csak akarjunk!”

(Gróf Széchenyi István)

„Hát azt honnan tudjam?! Én csak stratégiai kérdésekkel foglalkozom!” – mondja a viccben a bagoly az egereknek. Az egerek azért kérik a bölcs bagoly tanácsát, mert nem tudnak mit kitalálni a rájuk vadászó macskák ellen. A tekintélyes, bölcs madár lakonikus, kézenfekvő, mégis használhatatlan válasszal áll elő: azt tanácsolja az egereknek, hogy változzanak sündisznóvá, mert azokat senki se bántja. Amikor az egerek elhűlve kérdezik, hogy azt mégis hogyan kell, akkor érkezik a bölcs bagolytól a felháborodott válasz: de hiszen ő csak stratégiai kérdésekkel foglalkozik.

Biztosan sokan ismerik a szakállas viccet, mégis érdemes felidézni, legalább addig, amíg felismerjük, hogy a vicc a stratégiaalkotás legnagyobb problémájára, a célok és eszközök egymáshoz való viszonyának megkerülhetetlen alapkérdésére világít rá. Ezt az ellentmondást, amióta ember él a földön, számtalanszor próbálták feloldani, több-kevesebb sikerrel.

Mivel a stratégiaalkotás reflexív tevékenység, amely alapvetően a múlt tapasztalataiból indul ki, a történelmi dimenziója megkerülhetetlen.
1
A bölcs bagoly tanácsa lényegében éppen ezért nem nevezhető stratégiának, ugyanis nincs arra vonatkozó történelmi tudás, hogy akár csak egyetlen egér is át tudott volna alakulni másik élőlénnyé. Így az egerek által meghatározott célhoz a bölcsnek nevezett, de ezúttal kudarcot valló bagoly nem képes adekvát eszközöket rendelni. Stratégiai célunk és eszközeink meghatározása tehát történelmi vonatkozású kérdés. Minden esetben meg kell vizsgálni, van-e vonatkozó tapasztalat, mit ért el az adott a gyakorlat a múltban, illetve van-e mit javítani a korábbi gyakorlaton.
2

De a történelmi dimenzió felismerése sem garancia a sikerre, ugyanis még így is nehéz eligazodni a célok és eszközök útvesztőjében. Az alábbiakban arra igyekszünk rávilágítani, hogy mi miként látjuk feloldhatónak a célok és eszközök dilemmáját.

A stratégiaalkotás tehát egyidős az emberiséggel. Sőt, bizonyos értelemben még az emberiségnél is korábbi jelenség: a tudományban még az evolúciós stratégia kifejezés is ismeretes mint egyes növény- és állatfajoknak előnyt biztosító viselkedés.
3
Persze ez a kifejezés megtévesztő lehet, hiszen nem tudatos tevékenységet takar. Ezért hangsúlyozzuk, hogy a mi értelmezésünkben a stratégiaalkotás az ember által végzett tudatos tevékenység. Arra irányul, hogy lehetőségeinket felmérve meghatározzuk, milyen célokat vagyunk képesek elérni, s ennek érdekében milyen eszközöket tudunk bevetni.

Az evolúciós stratégiák összecsapása a Petri-csészében is megfigyelhető: a grafikon két baktérium erőforrásokért vívott küzdelmét ábrázolja Gregorij Gauze saját szerkesztésű ábrája nyomán (Forrás: University of Wyoming 2013)

A stratégiaalkotás – a szó szoros értelmében – eredetileg katonai tevékenység volt. A hellenisztikus korban a stratégia egyet jelentett a hadászattal, a hadviselés művészetével. A legfőbb katonai vezetőt hagyományosan sztratégosznak, azaz stratégának nevezték.
4
Az ő feladata volt annak meghatározása, miként vihető sikerre egy hadművelet vagy a teljes háború. A stratégiai szemléletnek az ókori Kínában is nagy jelentősége volt, az első írott stratégiaelmélet Szun-ce hadvezér nevéhez fűződik.
5
S bár a katonai stratégiaalkotás másik nagy alakja, Carl von Clausewitz még a XIX. század elején is úgy vélte, hogy a stratégia nem más, mint csaták alkalmazása a háború céljainak elérése érdekében, ő is figyelmeztetett arra, hogy a stratégia nem csak katonai dimenzióban értelmezhető.
6
A hadi stratégia kidolgozásának politikai jelentőségét a magyar katonai gondolkodásban is rendre felismerték. A török megszállás ellen küzdő, de közben a Habsburg-uralom alól felszabadulni akaró bán, Zrínyi Miklós politikai céljait elérhetetlennek látta nemzeti hadsereg felállítása nélkül.
7
A stratégia tehát a magyar gondolkodásban sem értelmezhető erős katonai összefüggések nélkül.

Az értékesítési stratégia ábécéje: mindig kösd meg az üzletet (always be closing) – a Glengarry Glen Ross ingatlanügynökeinek sikerült egy háromszavas felszólító mondatra redukálniuk a saját üzleti stratégiájukat (Forrás: Alamy)

Napjainkra pedig mintha átestünk volna a ló túloldalára. Amit ma stratégiaalkotásnak hívunk, nemhogy nemcsak katonai összefüggésekben létezik, hanem manapság már inkább olyan körlevelekben ölt testet, amelyekben a szervezet vezetése közli az ott dolgozókkal, milyen változásokat (eszközökre vonatkozó meghatározottságokat) vár el tőlük – jobb esetben egy meeting keretében megtartott prezentációval kiegészülve.

Eljutottunk oda, hogy minden bagatell kérdést stratégiainak minősítünk, s az ügybuzgó cégvezetők vagy hivatalnokok mindent megtesznek azért, hogy a névjegyükön a bűvös stratégia szó szerepeljen, még akkor is, ha a gyakorlatban betöltött munkakörüknek semmi köze ehhez a tevékenységhez.
8
Na de elég a dohogásból! Állításunk lényege, hogy a katonai stratégia mellett ma már beszélhetünk vállalati stratégiáról, életstratégiáról, politikai stratégiáról, országstratégiáról, s a felsorolás tetszőlegesen bővíthető. A stratégiai gondolkodás ilyen oldalágakkal kibővült kerete sem változtat azonban azon, hogy ez nem holmi marketingtermék, hanem a jövő feltérképezésének és a célok sikerre vitelének módja, s ezzel összefüggésben a stratégiaalkotás végső soron nem más, mint a „hatalom teremtésének művészete”.
9

1 John Lewis Gaddis, a stratégiaalkotás elméletének professzora legfrissebb könyvében épp afelett méltatlankodik, hogy napjaink történészei már oly mértékben elvesztek az egyes korok részleteinek kutatásában, hogy nem veszik a fáradságot az adott kort meghatározó mintázatok feltárására. Gaddis szerint így viszont egyre nehezebbé válik megértenünk a történelem összefüggéseit, s ezért a stratégiaalkotás folyamata is mind nehézkesebb, sőt intellektuálisan ellaposodó tevékenységgé válik (Gaddis 2018: 23). A Gaddis által regisztrált jelenség önmagában nem meglepő. Létezik ugyanis a stratégiaalkotásnak olyan irányzata is, amely nélkülözi az efféle (történelmi) reflexiót, és amelyet idealista stratégiaalkotásnak hívnak. Ez az irányzat főként a mindenkori baloldal sajátja, s alapvetően technokrata szemléletű – mint ahogy erre a későbbiekben példákat is hozunk majd. Az idealista stratégiaalkotási iskola alapvető jellemzője, hogy a stratégiaalkotás folyamata során kevésbé vagy egyáltalán nem a meglévő adottságokból, hanem egy ideálisnak gondolt állapotnak való megfelelésből indul ki. Egy vonatkozó tanulmány úgy foglalja össze ezen iskola stratégiaalkotási folyamatának főbb jellemzőit, hogy az idealista iskola sosem körülmények, hanem elvek szerint cselekszik, tartózkodik a politikai hatalom nyílt használatától, és nincs tekintettel a múltból fakadó meghatározottságokra (Foster 2010: 133).

2 Mi sem jelzi jobban a stratégiaalkotás történelmi dimenziójának fontosságát, mint az a tény, hogy a XX. század legnagyobb diplomata-stratégája, Henry Kissinger történelemfilozófiából írta doktori értekezését The Meaning of History: Reflections on Spengler, Toynbee and Kant (A történelem értelme, reflexiók Spenglerre, Kantra és Toynbeere) címmel. Amikor egy, az életútját értékelő beszélgetésben feltették neki a kérdést, milyen elvek szerint végzi munkáját, a következőt válaszolta: „Történészként az embernek sosem szabad elfelejtenie, hogy tragédiák bármikor bekövetkezhetnek, de államférfiként mégiscsak abból kell és szabad kiindulni, hogy az általunk képviselt ország soha nem szűnik meg létezni. Tetteimet ezért mindig az a megfontolás vezette, hogy minden probléma megoldható.” Angol nyelven idézi: Beisner (1990: 511–527). A történelmi dimenzió fontosságára külön felhívja a figyelmet William C. Fuller, az USA Haditengerészeti Akadémiájának tanára, az USA hidegháborús stratégiájának egyik atyja is. Fuller szerint a stratégiaalkotás legnagyobb hibája, ha figyelmen kívül hagyjuk azokat a tapasztalatokat, amelyeket a történelem ismerete biztosít számunkra (Fuller 2008: 34–50).

3 A stratégiaalkotás sajátos módon akár evolúcióbiológiai szempontból is értelmezhető. A Georgij Gauze szovjet biológus által bevezetett kompetitív kizárás elve (competitive exclusion principle) éppen erre példa. Gauze több kísérlet segítségével megállapította, hogy adott erőforrások mellett két faj közül az egyik mindig domináns pozícióba kerül a másikkal szemben. Ez az evolúciós eredetű versengés már önmagában megköveteli valamilyen stratégia megalkotását mint a verseny megnyerésének eszközét. Gauze törvényéről bővebben: Hardin (1960: 1292–1297).

4 Ugyan a stratégia szó görög eredetű, egyetlen görög sem használta volna abban a jelentésben, ahogy jelen tanulmány. Eredeti kontextusában, az ógörög nyelvben a szó jelzőként fordult elő mint ’hadvezéri tudás’ vagy ’hadvezéri bölcsesség’ (sztratégike episztémé, sztratégike szophia). A stratégia kifejezést a hadi teoretikusok alkották meg a görög szóból. Közülük is érdemes kiemelni Sextus Julius Frontinus Strategemata című művét (Horwath 2006: 1–2).

5 Szun-ce A hadviselés törvényei című munkája egyértelműen katonai mű. Alapvetései azonban a stratégiaalkotás tágabb összefüggéseiben is megfogadhatók. Szerinte ugyanis a megfelelő stratégia kidolgozása elsősorban nem az ellenségről, hanem saját magunkról szól, azaz képesnek kell lennünk magunkat legyőzhetetlenné tenni. „A legyőzhetetlenség rajtunk múlik, de a legyőzhetőség az ellenségen” – írja. A kínai mester a siker elérését öt tényező szerint vizsgálja: az út, az ég, a föld, a hadvezér és a törvény. Ezekből az út és a hadvezér a saját belső tulajdonságainkra, az ég, a föld és a törvény pedig a körülményeinkre vonatkozik (Szun-ce 1998).

6 Bár lényegében a hadtudományra vonatkoztatva, maga Clausewitz erős kritikával illette az eszközök meghatározására apelláló, technokrata jellegű stratégiaalkotást. Ő mindezt szellemtelen folyamatnak tartotta, amelyet a modern tudományos módszertan a végtelenségig kilúgozott. Ezt – roppant szellemesen – egy korabeli, a tűzoltás stratégiai módszertanára vonatkozó idézettel illusztrálta. Az elrettentő idézet így szól: „Ha valamely ház lángban áll, mindenekelőtt a balról levő ház jobb fala, ellenben a jobbról álló ház bal fala oltalmazandó, mert, ha például a balról álló ház bal falát akarnánk oltalmazni, akkor e ház jobb fala a bal faltól jobbra esik és következésképen amennyiben a tűz ettől a faltól és a jobb faltól is jobbra esik (mert hiszen feltételeztük, hogy a ház a tűztől balra fekszik), úgy a jobb fal a tűzhöz közelebb van, mint a bal fal és a háznak jobb fala oltalom hiányában leéghetne, még mielőtt a láng az oltalmazott bal falhoz közelednék; következésképen olyas valami égne le, ami nem oltalmaztatik és pedig még hamarább, mint égne egy másik, ha ezt nem is oltalmaznák, következésképen ezt hagyni, amazt oltalmazni kell. Hogy a dolgot magunknak megtartsuk, emlékünkbe kell vésni, hogy: ha a ház a tűzhöz jobbra esik, akkor a bal fal és ha a ház balra van, úgy a jobb fal.” Végigszenvedve az idézetet, könnyű belátni, miért viseltetett vele szemben ellenérzéssel Clausewitz. A dokumentum olyan mértékben rugaszkodott el a valóságtól, hogy inkább már hátráltatta, mintsem segítette a tűzoltás folyamatát (Clausewitz 1917: 12).

7 Zrínyi számos hadtudományi és politikaelméleti munkát adott a magyarságnak. A XVII. század realitásai közepette Zrínyi volt az a magyar főúr, aki felül tudott emelkedni a törökkel szembeni harcok mindennapi elkeseredettségén, s európai színvonalon űzte a stratégiaalkotás mesterségét. Műveiben korának legnagyobb hadtudományi és politikaelméleti teóriáira reflektál, s – ez részben szintén a korszellemnek tudható be – gyakran hivatkozik ókori szerzőkre és történelmi eseményekre is. Az török áfium ellen való orvosság című munkája mind közül talán a leginkább politikai fókuszú, mivel a hadászati jellegű teendőket csak eszköznek tekinti nagyobb célja, Magyarország területi egységének és nemzeti függetlenségének helyreállítása céljából. Árulkodó, hogy Zrínyi akár a parasztság felfegyverzését is megengedhetőnek tartotta annak érdekében, hogy céljait elérje (Zrínyi 2003).

8 Freek Vermeulen, a London Business School vállalati stratégiával foglalkozó tanszékének vezetője hosszasan elemzi, miért buknak el napjaink stratégiái. Pontosabban nem is nevezhetők bukásnak ezek az esetek, hiszen Vermeulen érve éppen az, hogy amit ma stratégiának neveznek, az gyakran valójában nem is az. Az egyes vállalatok sok esetben csak elfogadnak egy „stratégiai” dokumentumot, majd a tételmondatainak rendszeres visszamondását várják el az alkalmazottaktól. Vagy pedig olyan megfoghatatlan célokat tűznek ki maguk elé, amelyeknek legfeljebb marketingértékük lehet, stratégiai egyáltalán nem (Vermeulen 2017).

9 A stratégiaalkotás másik nagy doyenje, az elismert brit hadtörténész, Lawrence Freedman, a King’s College professor emeritusa definiálja ily módon a kérdést (Freedman 2013: XII).

1.1. Célok, eszközök – a politikai stratégiában

„A hatalom csak eszköz,
végcél a népek boldogítása.”

(Deák Ferenc)

A politikai stratégiaalkotás a politikai gondolkodás szerkezeti összetevője, illetőleg a politikai tevékenységhez kötődik. Így ennek mindig megkerülhetetlen tényezője a hatalom megszerzése és működtetése is.
10
A politikai gondolkodás során a politikai cselekvők tudatosítják magukban a politikai cselekvés által megoldandó problémákat, politikai kérdéssé alakítják őket, és válaszokat fogalmaznak meg rájuk. Összegezve: stratégiát alkotnak. A stratégia részének azok a gondolatok mondhatók, amelyek cselekvésre késztetik a politika aktorait. Ehhez igazodik az az egyszerű fogalommeghatározás is, miszerint a stratégia nem más, mint cselekvések hosszabb távú terve bizonyos cél elérése (a győzelem vagy egy probléma megoldása) érdekében.

A sakkfigurák az egykor Grönlandon élő vikingek legfőbb exporttermékéből, rozmáragyarból készültek. A grönlandi viking közösség nem tudott jó stratégiát kidolgozni az éghajlatváltozás okozta kihívások kezelésére, ezért kiszorult a szigetről (Forrás: Országos Széchényi Könyvtár Elektronikus Periodika Archívum és Adatbázisa [EPA])

A stratégiaalkotás kiinduló kérdése, hogy mire is irányuljon a stratégia megalkotása. Ennek megválaszolására alapvetően kétféle iskola létezik. Az egyik szerint a stratégiának a stratégiaalkotó számára elérendő célokat kell kijelölnie, s ezekhez a célokhoz nem feltétlenül kell eszközöket hozzárendelnie.
11
A másik iskola szerint viszont éppen azokat az eszközterületeket kell meghatároznia, amelyek érdemben javítják a stratégiaalkotó pozícióját, így a konkrét célok meghatározása nem is feltétlenül fontos. Persze az előbbi két elv lényegében a végleteket jelenti, amelyek között a stratégiaalkotó szabadon mozoghat. Jó példa erre, ha összehasonlítjuk a 2010 előtti és utáni magyar kormányok kormányprogramjait. A 2010 előtti, szocialista-technokrata kormányok a közbiztonság javulását az ezt szolgáló eszközök megváltoztatásától várták el. Így a közbiztonságról szóló fejezet hemzsegett a számoktól, hogy mennyivel több új rendőrautóra van szükség, mennyi a felújításra váró rendőrőrs, és még sorolhatnánk. A 2010 utáni, jobboldali kormányzat viszont narratívába csomagolta a közbiztonságot érintő kihívásokat, s a területen elérendő célokat fogalmazta meg. Meghatározta azokat az okokat, amelyek miatt gyenge a közbiztonság, néhány kulcsponton megjelölte, hogy melyek azok az irányok, amelyek szem előtt tartásával cselekedni fog az ügyben, valamint azt is, hogy milyen eredményeket vár el ettől a módszertől.
12

Mindenesetre egyértelmű, hogy a XXI. századra egy magára valamit adó stratégiával szemben elvárás, hogy a célokra és eszközökre vonatkozóan is tegyen állításokat.
13
Ez azonban azzal a veszéllyel jár, hogy a megalkotott stratégia túlságosan merevvé válik, olyan szűk és egyirányú utat jelöl ki, amelyről ha letér a stratégiaalkotó, az egész stratégiája használhatatlanná válik.
14

10 Lánczi András éppen ezért különbözteti meg a politikai gondolkodás és a politikai cselekvés fogalmát. Értelmezésében a politikai gondolkodás jellemzően normatív (hogyan éljünk helyesen), s ennyiben céltételezett, a politikai cselekvés viszont a rendelkezésre álló eszközökből indul ki (Lánczi 2015: 33).

11 Lawrence Freedman egy kevéssé ismert konfliktust tár elénk egy esetleges stratégia céljaival és eszközeivel kapcsolatban. A már idézett Clausewitz kifejezett ellenérzésekkel viseltetett a politikusokkal, így például Bismarckkal szemben. Clausewitz – mint arra kitértünk – a háborút pusztán a kormányzati stratégia érvényre juttatása egy eszközének tekintette, sokszor azonban azzal kellett szembesülnie, hogy a politikusok „többet várnak a háborútól, mint amire az képes”. Ezalatt azt értette, hogy a politikai vezetés gyakran a politikai célok megfogalmazását is katonai stratégáktól várta, amitől Clausewitz érhető módon ódzkodott (Freedman 2013: 103–104).

12 A 2006-os kormányprogram általánosan, elméleti szinten fogalmazza meg a közbiztonsági szervek fejlesztését, a 2010-es kormányprogramban viszont teljesen új megközelítést láthatunk. Ebben kirajzolódnak azok a tényezők, amelyek akadályozzák a fent említett szervezet hatékony működését, valamint azok a következmények, amelyek ebből fakadnak. A folytatásban megismerhetjük, hogy a kormány miképpen szándékozik beavatkozni és a szervezet működésén javítani. Végezetül pedig megtudhatjuk, hogy a kormány a felhasznált eszközökkel milyen eredményeket akar elérni a közbiztonság kapcsán, valamint milyen eredményeket remél a támogatott biztonsági szervektől. A kormányprogramok elérhetők magyarul: A nemzeti együttműködés programja (2010); Új Magyarország – Szabadság és szolidaritás (2006). A két kormányprogram között nemcsak a szavak szintjén, hanem elméleti, sőt filozófiai szinten is kimutatható a különbség. A 2010 előtti, baloldali-liberális kormányzás hívószava a „good governance”, a 2010-ben és azután megválasztott és újraválasztott Orbán-kormányok kormányzati szerepfelfogása viszont a „good government” szókapcsolattal írható le. E két felfogás különbségéről részletesen ír Stumpf István vonatkozó könyvében: „A good governance meglehetősen egyoldalúan liberális, sőt neoliberális koncepció, amely egyfelől az állam vonatkozásában csak a legszűkebb »éjjeliőr állam« funkciókra összpontosít, másfelől explicite teret nyit a magánszervezetek társadalmi koordinációs funkciójának, nyersebben fogalmazva a vállalatok intézményesített érdekérvényesítésének.” Majd pár oldallal később: „Az államtalanítás híveivel szemben megfogalmazódó good government koncepció viszont éppen arra támaszkodik, amiről a rivális gyakorlat lemond. A modell szerint az állam nemcsak a jó kormányzás feltételeinek megteremtésében vállal szerepet, de a jó kormányzás feladatait is magára kell vállalja. A jó kormányzás gondolata szerint a jólétet, a szolidaritást, a méltányosságot és az ezek eléréséhez szükséges együttműködésben való részvételt mindenki számára biztosítani kell” (Stumpf 2014: 72–75).