Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

1.

2.

3

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Joris-Karl Huysmans

OTT LENN

fordította:
Kállay Miklós

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-354-9 EPUB
ISBN 978-963-678-355-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Là-Bas

első kiadás: 1891.
az elektronikus változat az 1922. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Manuel Orazi (1860 – 1934)
Egy párizsi táncklub a Montmartre-on
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

- Te pedig annyira hiszel ezekben az eszmékben kedvesem, hogy hátat fordítottál házasságtörésnek, szerelemnek, becsvágynak, a mai regény minden megszokott tárgyának azért, hogy megírd Gilles de Rais történetét - és rövid hallgatás után így folytatta:

- Nem rovom föl a naturalizmusnak sem kaszárnyastílusát, sem illemhely és ispotályszagú szótárát, mert ez igazságtalan és képtelen dolog volna, aztán meg vannak tárgyak, amelyekhez illik is ez s végre a kifejezéseknek ezzel a habarcsával s a szavaknak ezzel a lélöttyével is lehet nagyszerű és hatalmas dolgokat kihozni, példa rá Zola l’Assomoirja; nem, a kérdés egészen más, még durva ‘stílusa otromba vakolását s eszméi alantasságát sem hányom föl a naturalizmusnak; amit azonban meg nem bocsátók neki, az, hogy megteremtette az irodalmi materializmust és a művészet demokratizálását 'dicsőítette. Bizony, mondhatsz, amit akarsz, azért csak silány koponyákban termett elmélet s nyavalyás, kezdetleges elmélet marad az egész. Hisz oda akarja magát láncolni a testiség szennyéhez, meg akarja tagadni az álmokat, elveti a természetfölöttit s azt sem akarja belátni, hogy a művészet érdekessége ott kezdődik, ahol az érzékek fölmondják a szolgálatot.

A vállad vonogatod, de hát nézd csak, mit látott meg a te naturalizmusod azokból, amelyek bennünket körülvesznek?

van szó, hogy megmagyarázzon a döbbenetes titkokból. Semmit. - Ha arról valamely szenvedélyt, vagy ha a mélyére kell hatolnia valamely fájdalomnak, vagy csak a legenyhébb lelki elváltozás kérdését kell tisztáznia, azonnal az Ízlés vagy az ösztönök rovására ir mindent. Nemi gerjedelem vagy őrülési roham; nem ismer más beteges hajlamot. Szóval csak a lágyékok körül szeret piszkálni s az elcsépelt kétértelműségek között turkál; annál jobb, minél közelebb esik valami a nemi szervekhez; az érzelmek sérvkötője, a lélek felcsere és ezzel vége.

Aztán nézd csak Durtal, nemcsak tájékozatlan és ostoba, hanem még undorító is, mert a prófétája volt ennek az iszonyatos modern életnek, dicsőítője az erkölcsök amerikai stíljének s eljutott egész a durva erő magasztalásáig s a páncélszekrények apoteózisáig. A lealacsonyodás igazi művészetével tömjénezett a tömeg émelygős ízlésének s ugyanezen az utón oldalba rúgta a stílust, eldobott magától minden emelkedett gondolatot, minden lendületet a természetfölötti és tulvilági felé. Oly tökéletesen s oly híven képviseli a nyárspolgári eszméket, hogy szavamra az az érzésem, mintha csak Lizának, a Paris gyomra húsos asszonyának és Homais urnák szerelmi viszonyából származott volna.

- A mennydörgős ménkőbe, ugyancsak neki rontasz - válaszolt Durtal sértődött hangon. Újra rágyújtott kialudt cigarettájára, azután így folytatta: maga a materializmus épp oly visszatetsző nekem, mint neked, nem volna azonban helyes lekicsinyelni azokat a felejthetetlen szolgálatokat, amelyeket a naturalisták a művészetnek tettek, mert végre is ők szabadítottak meg bennünket a romantika minden emberi formából kivetkőzött madárijesztőitől, ők rántották ki az irodalmat a tökkelütött eszményieskedésből s az egzaltált, vénkisasszonyos elposványosodásból. - Szóval, Balzac óta mégis csak látható, kézzelfogható lényeknek adtak életet, akik már beilleszkednek valahogy környezetükbe: elősegítették a romanticizmus által kezdeményezett nyelvfejlesztést, tudtak már igazán nevetni és urai voltak a könnyeknek is s nem hajtotta őket mindig az alantasnak az a fanatizmusa sem, amelyről az imént beszéltél.

- De igen, mert szerették századukat s ez eléggé elitéli őket.

- Eredj a pokolba, sem Flaubert, sem a Goncourt-ok nem szerették a maguk századát.

- Ebben igazad van; ők azonban a kiválasztottak, a lázadók, a kivételes művészek, akiket egészen más szempontokból nézek. Sőt még azt is beismerem kérés nélkül, hogy Zola nagy tájfestő, kitűnően bánik a tömegekkel s avatott tolmácsa a népnek. Aztán meg, hálaistennek, nem is vitte keresztül regényeiben azokat az elméleteket, amelyekkel cikkeiben a pozitivizmusnak a művészetbe való becsempészése körül kacérkodik. De már legjelesebb tanítványánál, Rosnynál, az egyetlen tehetséges Regényírónál, akit mestere eszméi hatottak át, a laikus készültség műhely- szagú tudományfitogtató összezsúfolásává vált ez az irány valami orvosság szagú zsargonban. Nem, szó sincs róla, az egész naturalista irány, így döglőfélben, magán viseli e förtelmes kor alacsony ösztöneinek bélyegét. Olyan alantjáró és lapos művészetbe süllyedtünk le vele, hogy bátran ponyvának is nevezhetem. Nos hát olvasd csak a legutóbbi könyveiket, mit találsz bennük? egyszerű adomákat, olcsó vásári stílusban az újságok vegyes rovataiból kivágva, semmit, csak vérszegény meséket, bágyadt történeteket, de sehol egy felemelő gondolatot életről, lélekről. Mire végigolvastam ezeket a köteteket, annyira voltam, hogy nem emlékeztem már összefüggéstelen leírásaikra s ízléstelen fecsegéseikre, amelyektől hemzsegtek s nem maradt meg más számomra, mint az ámulás azon, hogy is irhát össze valaki három-négyszáz oldalt, amelyen nem tud nekünk semmi újat mondani.

- Nézd, Des-Hermies, beszéljünk másról kérlek, mert igazán soha se érthetjük meg egymást a naturalizmus kérdésében, amelynek már puszta neve is dühbe hoz téged. Mondd csak, mi is van azzal a Mattei-féle gyógyszerrel, gyógyítottak-e meg már legalább csak egyetlen embert is villamos üvegcséid és piruláid.

- Na, hát jobb hatásuk van, mint a hivatalos gyűjtemény receptjeinek, ami persze nem jelenti még azt, hogy hatásuk tartós és biztos, most azonban már hagyjunk abba mindent, mert üti a tíz órát s a házmestered már jön is a lépcsőn, hogy eloltsa a gázt. Isten veled, a mielőbbi viszontlátásra.

Mikor az ajtó bezárult, Durtal még néhány darab kokszot vetett a rostra és álmodozni kezdett.

Ez a barátjával folytatott vita annál jobban izgatta, mert néhány hónapja már meghasonlásbán élt önmagával is s azok az elméletek, amelyeket megdönthetetleneknek hitt, kezdtek összeomlani, lassan, lassan összezsugorodtak s roncsaikkal megülték a lelkét.

Des-Hermies kegyetlen kijelentései megzavarták.

Valóban a naturalizmus, arra a sivár törekvésre kárhoztatva, hogy mindig a középúton maradjon, 'állandó ingadozásban a szalon és falu végtelen részletezése között, a legegyenesebb utón sodorta a tisztességes és világos fejű írót a teljes meddőség felé, ellenkező esetben pedig a legkeservesebb ismétlések s a legfárasztóbb fecsegések mezejére. De Durtal mégsem látott a naturalizmuson kívül egyetlen lehetőséget sem a regény számára, hacsak vissza nem akart térni a romantikusok értéktelen hóbortjaihoz, a Cherbuliez-k es Feuillet-k bágyatag műveihez, vagy a Theuriet-k és Sandok ríkató történetkéihez.

De hát mit tegyen? És Durtal támasztékokat próbált keresni ezekkel a zűrzavaros elméletekkel s bizonytalan követelményekkel szemben, amelyeket nehéz volt elképzelni, keserves szabatosan körülírni s teljes lehetetlenség megvilágítani. Magának sem tudott számot adni érzéséről, mindjárt valami zsákutcába keveredett, ahol attól kellett félnie, hogy eltéved.

Meg kell tartani - mondotta magában - a realizmus oknyomozó hitelességét, részletekbe menő pontosságát, nyelvének anyagszerűségét és ideges érzékenységét, de tudni kell lelket is alkotni és nem lehet az a cél, hogy minden titokzatost az érzékek betegségével magyarázzunk. A regénynek, ha ez lehetséges volna, magától kellene két részre válnia, amelyek ezért úgy egymásba olvadnának, vagy helyesebben össze volnának forrva, mint a test és a lélek az életben, foglalkozni kellene ennek az egyesülésnek hatásaival, összeütközéseivel, vagy összhangjával. Egyszóval, követni azt az irányt, amelyet Zola oly hatalmas erővel jelölt ki, de szükség volna arra is, hogy fölötte szinte a levegőben másik párhuzamos utat is tüzdeljünk ki; egyszóval meg kellene teremteni a szellemi naturalizmust, ez valami újszerűén pompás, újszerűén tökéletes, újszerűén hatalmas volna.

S ezt a maga teljességében senki sem csinálja ma. Talán Dosztojevszkijről lehetne beszélni, aki valamennyire megközelíti ezt az elgondolást, de az a kitűnő orosz is sokkal inkább krisztusi szocialista, mint emelkedett realista. - Franciaországban jelenleg, - a mai Franciaországban, abban a nagy hitelvesztettségben, amelybe az öncéllá vált naturalizmus süllyedt, két irodalmi csoport lézeng, a szabadelvűek csoportja, amely szalonképessé tette a naturalizmust azzal, hogy kiirtott belőle minden merész tárgyat és minden nyelvi újítást és a dekadensek csoportja, ez pedig teljesen elvontan elrúgta magától az egész környező valóságot, sőt magát a testet is s lelki ügyecskék cégére alatt a táviratok értelmetlen rejtvénystílusába keveredik. Valójában csak arra törekszik ez az irány, hogy eszméi véghetetlen szegénységét valamely mesterséges stílus meglepő formái alá rejtse. Ami pedig az igazság vitézeit illeti... Durtal nem állhatta meg, hogy le ne mosolyogja ezeknek az úgynevezett lélekbúvároknak szegényes ps téveteg locsogását, akik soha ki nem kutatták még a szellemnek egyetlen ismeretlen táját sem, akik fel nem lebbentették még soha a fátylat valamely különös szenvedély titkáról. Minden törekvésük abban merült ki, hogy Feuillet limonádéjába Stendhal száraz savát szórták; ilyenféle, félig sós, félig cukros habarcsot gyártott a Vichy-féle irodalom.

Alapjában bölcsészeti leckéiket és egyetemi előadásaikat tálalták fel újra regényeikben, mintha bizony Balzacnak egyetlen válasza, például az, amelyet a Betti néni-ben ad az öreg Hulot szájába, nem jobban levilágítana a lélek mélyére, mint ezek a nagy gonddal kiverejtékezett leckék. ■** Igazán nem várhatott tőlük semmi szárnyalást, semmi lendületet a dolgok lényege felé. A század igazi lélekbúvára - állapította meg Durtal magában - nem is az ő Stendhaljuk, hanem az a bámulatos Hello, akinek gyógyíthatatlan balsikere valóban csodával határos.

S már kezdte hinni, hogy Des-Hermiesnek igaza van. Valóban, az irodalomnak ebben a zűrzavarában már semmi sem állott meg a talpán s talán csak egy volt bizonyos, valami természetfölöttinek szüksége, amire magasabb eszmék hiányában ott hibáztak rá, ahol tudtak, hol a spiritizmusban, hol az okkultizmusban.

Így küszködött tulajdon gondolataival és oda lyukadt ki, hogy közeledik régi eszményéhez, a festészethez, amelyre mindig hajlamot érzett, amelyhez vonzódott s végül egészen erre a másik művészetre akarta magát adni. Itt, a Primitívek művészetében egész megtestesítve látta ezt az eszményt.

Ezek Itáliában, Németországban s főként Flandriában hangos szóval hirdették a megszentelt lelkek i hófehér ragyogását. Hiteles díszükben, a béketűrés dicsfényétől övezve, a pózoknak oly megszólaló elevenségével rajzolódnak itt elénk lények, hogy valóságuk szinte lenyűgözött s bár gyakran egész köznapi volt a fejük s az arcvonásaik még hozzá visszataszítók, azonban úgy voltak beillesztve a kép együttesébe, hogy szinte sugározták magukból a mennyei gyönyöröket, vagy az égető fájdalmat, a szellem nyugalmát, vagy a lélek vad viharait. Mintha valamiképen a megkötött, a tehetetlen anyag átlényegült volna ezeken a képeken s kitört volna az érzékek korlátái közül végtelen messzeségek felé.

Ezt a naturalizmust Durtal a mull évben fedezte fel. Akkor éppen úgy, mint ma, teljesen kimerítette ennek a modern életnek utálatos látványa. Németországban történt. Grunewald Mátyásnak egy Keresztre feszítése előtt.

Didergett karosszékében és szinte fájdalmasan hunyta be szemét. A kép újra rendkívül élesen rémlett fel előtte most, hogy visszaidézte emlékezetébe s lelkében szinte újra fölharsant a bámulatnak az az önkéntelen felkiáltása, amelyben akkor is kitört, midőn a kasseli múzeum kis termébe először belépett.

Itt magaslott fel most előtte szobájában félelmesen keresztfáján az a Krisztus, amelynek oszlopát karok módjára, rosszul hántolt fagally keresztezte s ívként hajolt meg a test súlya alatt.

Olyan volt, mintha ez az ág ki akarna egyenesedni s a gyalázatnak és bűnöknek e földjétől távol, irgalomból ledobni magáról azt a szegény testet, amelyet a föld felé hoztak a lábába vert, óriási szögek.

A Krisztus karjai kificamítva, a vállból csaknem kitépve, mintha csak véges-végig össze lettek volna kötözve az izmok rájuk tekergőző szíjaival.

A tágra nyílt kézen remegtek az ösztövér ujjak s ez a kéz mégis, mintha egyre áldott volna, furcsa, zavart mozdulatával, amelyben kérés és szemrehányás keveredett össze; a mellkas zihált és nyirkos volt a verítéktől; a törzset a bordák abroncsai úgy szorították, mint valami kalitka; a test felpuffadt, verítékezett és elkékült, az ütések zöld foltokkal hintették be s a vesszők össze-vissza csipdesték, mint a tűszúrások, egy-egy vesszőhegy betört a bőrbe s úgy állott ki itt-ott rajta, mintha tüskékkel tűzdelték volna meg.

Már a gennyesedés is beállott, az erjedő lágyékseb egyre sűrűbb váladékot bocsátott s olyan vérrel öntötte el a csípőt, mint a fekete eperlé, rózsás vérsavók, gennyek s a szürke moseli borhoz hasonló vizenyők szivárogtak a mellből, áztatták a hasat, amely alatt buggyosan csavarodott körbe egy vászonlepel; az erőlködéstől megfeszült térdeken egymásba préselődtek a térdkalácsok és a meggyötört lábszárak egész a lábfejig össze voltak törve, az egymásra szegezett lábfejek megnyúltak, egymást taposták teljes rothadásukban s zölden fakultak a patakzó vérben. Ezek a szivacsos, aludt vértől szennyes lábak iszonyatosak voltak, a bőr felpattogzott rajtuk, rátüremlett a szögfejekre és az összegémberedett lábujjak, ellentétben a kezek könyörgő mozdulatával, szinte átkot szórtak s csaknem megkékült körömházukig belecsikartak az agyagos, vasas talajba, mely vörhenyes volt, mint a thüringiai föld.

S e fölött a szinte kicsattanó holttest fölött hatalmasan és zordonan tűnt fel a fej; kusza töviskorona övezte; erőtlenül csüggedt le, csak kínnal nyitotta már ki félig is halvány szemét, amelyben még ott remegett a fájdalmas és döbbent tekintet; az arc élesen ugrott elő, a homlok besüppedt, a szem alja beszakadt s az arc minden torzult vonása sirt, míg a felhasadt száj nevetett a kegyetlen görcsös roham által összeszorított fogsorokkal.

Ez a szenvedés iszonyú volt s a haláltusa borzadállyal töltötte el a menekülő hóhérokat.

Most a sötétkék ég alatt úgy tűnt föl, mintha a kereszt nagyon mélyen, csaknem a föld szintjéig lesüllyedt volna. Mellette két alak virrasztott, a Krisztus két oldalán állva; - az egyik a Szűz, fején alvadt vérszínű kendővel, amely hullámosán omlott alá a bágyadt, kékszínű, hosszú redőjű ruhára; a komor és sápadt Szűz, könnyektől puffadtan, amint meredt szemmel zokogott és a körmeit a tulajdon ujjaiba vájta, - a másik Szent János, afféle csavargó külsejű ember, napbarnított paraszt, magas termetű, apró fürtökben göndörödő szakállal, széles szövetdarabokból álló öltözékkel, mintha fakéregből hasították volna, ruhája skarlát színű volt, palástja sárga, mint a zergebőr s bélése az ujjak hajtókájánál zölden virított elő, mint az éretlen citrom. Könnyekben ázva, de Máriánál szilárdabb tartással, még álltában is megtörve és összeroskadva, hevülettel kulcsolta össze kezét s mégis, szinte felmagasodott a holttest felé, amelyre vérvörös, párás szemekkel tapadt s fulladozva és hangtalanul kiáltozott néma torkának vad lázában.

Oh, ettől a vértől iszamos, könnyekben ázó kálváriától nagyon messze voltak azok a szelíd Golgoták, amelyeket a reneszánsz óta az egyház elfogadott. Ez a görcsökben vergődő Krisztus nem volt a gazdagok Krisztusa, a galileai Adonis, a mesterkélt, jól formált szépség, a vörnyeges fürtű ficsúr, kettéválasztott szakállal, lovagi és unott vonásokkal, akit jó négyszáz éve imádnak a hívők. Ez itt Szent Jusztin, Szent Vazul, Szent Cyrill és Tertullián Krisztusa volt, az egyház első századainak Krisztusa, a köznapi Krisztus, aki szent volt, mert magára vette az összes bűnök terhét s csupa alázatosságból a legmegvetettebb külsőt öltötte magára.

Ez a szegények Krisztusa volt, aki a legnyomorultabbakhoz tette magát hasonlóvá, azokhoz, akiket megváltott, a kivetettekhez, a koldusokhoz és mindazokhoz, akiket csak üldöz rútságuk és tehetetlenségük miatt az emberi gyávaság; de ez volt a legemberibb Krisztus is, a szomorú és esendő testű Krisztus, akit elhagyott az Atya s közbe nem lépett, míg minden elképzelhető fájdalmat végig nem szenvedett, az a Krisztus, akinek nem maradt már más segítsége, mint édesanyja, akit mint minden megkínzott embernek, gyermeki siránkozással kellett szólítania, csak Anyja, aki maga is tehetetlen és gyámoltalan volt már akkor.

Valamely végső, nagy megalázkodással kétségkívül magára vette azt is, hogy a Kínszenvedés ne haladja meg az érzékek által elviselhető mértéket; és megfoghatatlan rendelésnek engedelmeskedve, alávetette magát annak, hogy istensége a megvesszőzés, a meggyaláztatás, megköpködtetés s szenvedés minden gonosz módjának percétől kezdve végtelen haláltusájának borzalmas kínjaiig megszakadjon. így sokkal inkább szenvedhetett, höröghetett, úgy pusztulhatott, mint gonosztevő, mint kutya, hitványul, becstelenül, lesüllyedve e szörnyű gyalázat legalsó fokáig, a rothadás utálatáig, egész a gennyesedés végső fortéiméig.

Bizonyos, hogy a naturalizmus, még sohasem mélyedt el hasonló tárgyakban, soha festő még így nem turkált isteni halottaskamrában s nem mártotta ecsetjét ily kegyetlenül az életnedvek' olajába s a sebek véres tégelyébe. Szertelen volt ez, iszonyatos volt ez. Grunewald a legvadabb realista volt, de jól megszemlélve ezt a züllött Megváltót, ezt a hullaházi Istent, egyszerre megváltozott a kép. Erről az 'összeroncsolt fejről fény szüremlett, túlvilági kifejezés ragyogta át a hús lázas izzását s az arcvonások görcsös fintorát. Ez a megfeszített hulla Istené volt és dicsfény és sugárzás nélkül, dúlt hajzatának egyetlen díszében a vércseppek vörös foltjaival meghintve, teljes égi fönségében tűnt fel itt Jézus, a dermedt, könnyektől mámoros Szűz és Szent János között, akinek megüvegesedett szeme már könnyet sem tudott ontani.

Ezek a különben közönséges arcok is sugároztak s egészen átformálták őket a lélek hallatlan izgalmai. Nem áll itt már sem útszéli mihaszna, sem szegény nyomorult asszony, sem bárdolatlan paraszt, csak két földöntúli lény egy Isten mellett.

Grunewald a legszertelenebb idealista volt. Soha festő még magasztosabban fel nem magasztalta a magasságot s nem lendült föl biztosabban a lélek csúcsairól döbbenetes égi zónákba. Két végletnek vágott neki s egy diadalmas 'illatban a szeretet legfinomabb mentáit s a könnyek legkeserűbb esszenciáit vonta ki. Ezen a vásznon az ellentétek művészetének igazi mesterműve bontakozott ki, mely együtt akarta kifejezésre juttatni a nem érzékelhetőt és a kézzelfoghatót, kiemelni a test minden siralmas szennyét s élesen megkülönböztetni a délek végtelen gyötrelmeit.

Nem, ezzel egyenlő értékű mű nem született semmiféle nyelven. Az irodalomban talán Emmerich Annának a Kínszenvedésről irt pár sora közelítette meg, de ebből is hiányzott a természetfölötti realizmusának s az eleven és lüktető életnek ez az eszménye. Talán Ruysbroeck némely túláradása tapogatódzott feléje, hószínű és sötét lobbanásainak ikerfényével emlékeztetve némely részletében Grunewald isteni esettségére. De mégsem; - ez páratlan volt a maga nemében, mert egyben túl is volt minden elérhető távolságon és mégis szorosan a föld szintjéhez tapadt.

De hát akkor - mondotta Durtal felriadva álmodozásából, - ha következetes maradok, a középkori katolicizmusnál kell megállapodnom, a misztikus naturalizmusnál, de nem... nézzük csak… talán mégis.

Most ott állott a zsákutca előtt, amelytől futnia kellett, mihelyt meggondolta, mit jelentene, ha belépne oda. Számot vetett magával s nem érzett magában semmiféle felemelő hitet. Határozottan nem érzett magában isteni hivatást s hiányzott belőle az elengedhetetlen akaraterő, mely képessé tesz a sötét és merev dogmákban való elmerülésre és kitartásra.

Olykor, bizonyos olvasmányok után, mikor kiélesedett benne a környező élet utálata, vágyódott méla órák után valamely kolostor mélyén, a tömjénfüstben duruzsoló imák álmos zsongására, a zsoltárok zengésére, melynek árján ájulatba hunynak a tévetegen hullámzó gondolatok. De hogy valaki a magánosság üdítő erejét élvezhesse, 'egyszerű szívének kell lennie, amely minden terhet kidobott kosarából, mezítelen lelkének, az övét pedig iszap nyaldosta s a régi szennynek egymásra rakódott rétegei nyomták. Bevallhatta; ez a pillanatnyi vágy: hinni, elmenekülni túl időn és koron, gyakran buzgott fel benne meddő gondolatok gőzéből, mikor belefáradt az egyre ismétlődő aprólékos gondokba, vagy ha lelki csüggedés fogta el, ha szóváltása támadt a mosónővel, vagy szakácsnőjével, ha pénzszükségbe jutott s lejáratai keserítették. Egy kicsit úgy gondolt arra, hogy kolostorba menekül, mint a cédák, akik bordélyházba menekülnek, hogy megszabaduljanak a vendégvadászat fáradalmaitól, a táplálkozás, lakás és fehérnemű gondjától.

Mint vagyontalan agglegény, aki már nem sokat gondolt a testi gyönyörökkel, gyakran szidta az életet, amelyet magának teremtett. Főkép olyan órákon, mikor a helyes kifejezésekért való küzdelemtől fáradtan dobta el a tollát s maga elé bámult, de nem látott semmit a jövőben, csak újabb gyötrelmeket és zaklatást: vigasztalást, enyhülést keresett hát s ilyenkor végül is csak elmondotta, hogy a vallás az egyetlen, amely a legbársonyosabb kénetekkel tudja hűsíteni a legégetőbb szenvedéseket is; de annyira megköveteli a teljes szakítást a köznapi gondolkodással s az erős elhatározást: nem ámulni többé semmin, hogy annál inkább távolodott tőle, minél inkább a sarkában volt ez a gondolat.

És valójában egyre e körül kalandoztak a gondolatai, mert ha nem is nyugodott a hite komoly alapokon, de legalább olyan virágpompát sarjasztott, hogy soha lélek lángolóbb kocsányon nem ringott, föl nem szárnyalt, hogy aztán gyönyörűséggel vesszen el túl messzeségeken és túl felhőtáborokon, soha nem álmodott magasságokban; azonkívül elragadó és bensőséges művészetével is hatott Durtalra s legendáinak ragyogásával és szentjei életének sugárzó egyszerűségével is.

Tételes vallásban nem hitt, de elismerte, hogy vannak természetfölötti dolgok, hisz még itt a földön sem lehet letagadni a titokzatost, amely otthon, mellettünk, az utcán és mindenfelé szemünkbe ötlik, csak gondoljunk rá. Igazán nagyon könnyű dolog volt elvetni minden láthatatlan és emberi lényükön kívül álló vonatkozást s egy-szerűen az önmagában is megfejthetetlen véletlen rovására Írni minden előre nem látható eseményt, szerencsétlenséget és szerencsét. Nem határozta-e meg gyakran az események bizonyos találkozása egy ember egész életét? Mi volt a szerelem, mik voltak azok a megfejthetetlen s mégis létező befolyások? - S nem volt-e a legkétségbeejtőbb talány maga a pénz kérdése is.

Mert végre is ezen a téren az ember ősi törvénnyel találta magát szemben, egy alapjában kérlelhetetlen törvénnyel, amelyet meghoztak és alkalmaznak, mióta a világ fennáll.

S e törvény rendelkezései állandóak és mindig érthetők. A pénz önmagát vonzza, ugyanazokon a helyeken szeret fölhalmozódni, a gonosztevőknek és a középszerűeknek nyújt előnyöket, és ha kifürkészhetetlen kivételképp olyan gazdag embernél halmozódik is föl, akinek lelkülete nem kegyetlen és közönséges, úgy meddő marad, még arra is képtelen lesz, hogy valamely célszerű földi jóvá alakuljon át s még jótékony kezekben is alkalmatlan minden magasabb rendű cél elérésére. Azt lehetne mondani, hogy L megbosszulja magát elhibázott rendeltetéséért s önként megbénul, ha nem az utolsó szerencselovag vagy a leghitványabb tökfilkó kezébe kerül.

De legfurcsább az eset, ha szokása ellenére egy szegény házába csöppen be; ilyenkor tüstént beszennyezi magát, ha tiszta volt: paráznává teszi a legtisztábbat s a legmértékletesebbet, egyformán bénítólag hat testre és lélekre, alacsony önzést sugalmaz birtokosának és nemtelen gőgöt, arra ösztökéli, hogy pénzét csak a saját személyére költse, a legszerényebb embert pöffeszkedő lakájjá változtatja s a legbőkezűbbet zsugorivá.

Egy perc alatt megváltoztat minden szokást, halomra dönt minden eszmét és átalakítja egy szempillantás alatt a legmakacsabb szenvedélyeket.

Legéltetőbb tápláléka a legjelentékenyebb bűnöknek s amellett bizonyos tekintetben a legpontosabb könyvelő. Ha el is nézi olykor egy zsugorinak, hogy önmagáról megfeledkezve. alamizsnát adjon s egy szegényt lekötelezettjévé tegyen, tüstént hálátlanságot szít a szegényben jótevője ellen s hálátlansággal helyettesíti a fösvénységet s így helyreállítja az egyensúlyt, úgy, hogy a mérleg rendben van s a könyvelő legalább is nem hibázott.

De valóban szörnyűvé lesz akkor, midőn igazi nevét egy szó sötét fátyla alá rejtve, »tőke« elnevezés alatt jelenik meg. Akkor már nem korlátozódnak üzelmei az egyéni ösztönökre, rablásra, hanem behálózzák az egész emberiséget. Egyszóval a tőke dönt az egyedáruságok kérdésében, építi a bankokat, kormányozza az életet s ha akarja, képes milliókat éhhalálra kárhoztatni.

S ő maga ez alatt az idő alatt jól él, dagad, önmagát termékenyíti meg egy vasszekrényben és a Két-Világ térden állva hódol neki, vágyban vergődik előtte, mint egy Isten előtt.

Nos, tehát vagy ördögi erejű a pénz, amely ennyire ura a lelkeknek, vagy megfejthetetlen ez a rejtély. És hány ilyen mozdulatlan rejtély van még, mint ez, hány olyan véletlen, amelynek meg kell remegtetnie a gondolkodó embert.

De - mondta Durtal - ha már az ember egyszer belemászott a »titokzatos« hínárjába, miért ne hihetne ettől a perctől Kezdve mindjárt a Szentháromságban is, miért vetné el Krisztus istenségét? Nagyon könnyű a Szent Ágoston álláspontjára helyezkedni: a »Credo, quia ab, surdumra«, s elmondhatjuk Tertulliánnal is, hogy ha a természetfölötti nem volna érthetetlen, nem is volna természetfölötti s hogy éppen azért isteni valami, mert túlhaladja az emberi lehetőségeket.

- Igen és ezzel vége, mindent összegezve, a leghelyesebb minderre nem is gondolni. És nem egyszer tétovázott így, midőn a lelke már eljutott az [értelem legszélére, hogy megtegye-e az ugrást a sötétbe.

Alapjában messze elkalandozott kiindulási pontjától, ettől a Des-Hermies-től annyira lepocskondiázott naturalizmustól. Most félúton visszatért egész Grunewaldig s megállapította magában, hogy ez a festmény a művészet keserű mintaképe. Hiszen szükségtelen is volt ily messzire mennie s a túlvilági köpönyege alatt a legizzóbb katolicizmusban megfeneklenie. Talán elég lett volna, ha spiritualistává lesz, hogy a természetfölötti képét magában megalkothassa s ez a mód lett volna az egyedül neki való.

Felkelt és körülsétált kis szobájában. Az asztalán felhalmozott kéziratok, De-Rais marsallról a Kék-Szakállról készített jegyzetei felderítették.

Úgy van bizony - mondotta csaknem élvezettel, - a boldogságot csak önmagában s az időn kívül találja fel az ember. Istenem, elmerülni a múltban s új életre ébredni a távol ölén, nem olvasni még újságot sem, nem tudni róla, hogy színházak is vannak, milyen álom ez.

- Csak természetes, hogy a Kék-Szakáll jobban érdekel, mint a sarki boltos és mint minden színpadi bábja ennek a korszaknak, amelyet legjobban jelképez a kávéházi pincér, aki, hogy törvényes házasság útján megvagyonosodhasson, erőszakot követ el a főnöke lányán, a libán, amint ő nevezi.

Ez és az ágy - tette mosolyogva hozzá, mert észrevette, hogy a kandúrja, ez az idő állása tekintetében tökéletesen tájékozott állat, nyugtalanul nézegetett rá, emlékeztetve őt kölcsönös megállapodásukra s szemrehányón, amiért még nem vetette meg az ágyat. Felrázta hát a vánkosokat s felhajtotta az ágytakarót s a macska felugrott rá az ágylábán keresztül, de farkát lába közé kunkorítva ülve maradt mindaddig, míg gazdája végig nem nyújtózott az ágyban, hogy azután vackot taposson magának s összegömbölyödjék a mélyedésben.

2.

Durtal körülbelül két éve megszakította az érintkezést az irodalmi körökkel; kezdetben a könyvek, majd az újságok fecsegései, a visszaemlékezés egyikre s a másiknak visszajáró emlékei próbálták ezt a kört, mint az értelmiség ígéret-földjét, mint valami legfelsőbb szellemi nemességet kijátszani; ha hitelt adhatott volna nekik az ember, úgy sziporkázott ott a szellem, mint valami tűzijáték és a legbiztatóbb dicséret-csillagok sustorogtak alá ezekre a társaságokra. Durtal alig tudta megérteni ezeknek a kölcsönös dicséreteknek tartósságát, mert tapasztalatból arra a megállapításra jutott, hogy az irodalmárok ez idő szerint két csoportra oszlottak, az első csoport éhes nyárspolgárokból állott, a másik utálatos tökfilkókból.

Az első csoportba tartozók valójában a közönség által kényeztetett, már teljesen elrontott, de beérkezett emberek voltak, feltűnési viszketegből majmolták a nagyiparosokat, diszebédeken mutatták magukat, estélyeket rendeztek kötelező fekete ruhával, nem beszéltek másról, csak a szerzők és kiadók jogairól, színdarabokról vitatkoztak és csörgették a pénzüket.

A másik rész csoportokba verődve a sötétben bujkált, a füstös korcsmák tölteléke volt s a csapszékek söpredéke. Miközben mindent lesajnált, örökösei a saját műveikről lármázott, a saját szellemi nagyságát hirdette, a korcsmapadokon hempergett és sörtől megzabálva öntötte ki epéjét.

Más irodalmi kör nem volt. Meghitt kör igazán alig akadt egy-két művésznél, ahol menten a korcsmák és szalonok különös habarékától, áruló és kétszínű hátsógondolatok nélkül s a nőktől is védve, kedve szerint kicseveghette volna magát az ember s tisztán a művészettel foglalkozhatott volna.

Ebben az irodalmi világban alapjában nyoma se volt lelki előkelőségnek, nem akadt egy nézőpont, amely meglepő, szellemi hajlandóság, amely magával ragadó vagy talányos lett volna. A Sentier- és a Cujas-utca megszokott társalgása volt ez.

Miután ugyancsak tapasztalásból tudta, hogy örökösen prédára leső ragadozó madarakkal barátság lehetetlen, megszakította velük az összeköttetést, amely arra kényszerítette volna, hogy vagy csirkefogó legyen maga is, vagy hagyja magát az orránál fogva vezettetni. Végül pedig, őszintén szólva, nem volt már semmi, ami társaihoz fűzte volna; régente, mikor még behódolt a naturalizmus hiányosságainak, légmentesen elzárt regényeivel s ajtótlan és ablaktalan elbeszéléseivel, még tudott velük esztétikai kérdésekben vitázni, de most!

Alapjában - ez volt Des-Hermies véleménye - közted és a többi naturalisták között mindig olyan különbség volt eszmék tekintetében, hogy a teljes egyetértés tartós soha nem lehetett, ‘te megveted a saját korodat, ők pedig imádják, ez mindent megmagyaráz. Egy napon végzetszerűen menekülnöd kell a művészetnek erről az amerikai stílű területéről s távol innét, valami levegősebb és kevésbé egyhangú tájat keresned.

Minden könyvedben következetesen beleestél ennek a századvégnek fojtogató karjaiba, de igazában örökre elfárad az ember, ha állandóan ingoványon tapos, mely hol süpped, hol emelkedik: lélegzethez kell jutnod, áthelyezkedned egy más korba s lesned, nem lelsz-e ott olyan feldolgozásra alkalmas tárgyat, amely tetszik neked. Ez nagyon könnyen megmagyarázza hónapok óta tartó lelki fejetlenségedet s azt is, hogy az életkedved olyan egyszerre visszatért, amikor beleharaptál Gilles de Rais-be.

S ez igaz is volt. Des-Hermies eltalálta. Azon a napon, amelyen Durtal elmélyedt a Középkornak rémséges és mégis oly gyönyörű (alkonyában, úgy érezte, mintha újjászületett volna. Kezdett úgy élni, hogy megvetette környezetét s ez helyreállította nyugalmát, az irodalom zsivajától távol rendezte be az életét, kereken kimondva, valósággal kolostorba zárta magát szellemileg a tiffaugesi kastélyában a Kék-Szakáll mellé s teljes egyetértésben, majd- hogy nem kacér viszonyban élt ezzel a szörnyeteggel.

A történelem foglalta el nála a regény helyét, amelynek fejezetekre szabdalt s durván összegombolyított vénasszonyerkölcse, kényszerült émelygőssége és megalkuvása, bántotta.

De igazában, a történelem sem látszott előtte egyébnek szükséges rossznál, mert nem hitt ennek a tudománynak realitásában, az események - mondogatta - csak a gondolatok és a stíl ugródeszkájául szolgálhatnak egy tehetséges embernél, mert csaknem kivétel nélkül eljelentéktelenednek vagy megnőnek az indító okok szükségszerűsége, vagy annak az Írónak vérmérséklete szerint, aki feldolgozza őket.

Ami az eseményeket támogató okmányokat illeti, itt még rosszabbul áll a dolog, mert nincs közöttük egy sem, mely értékben leszállítható, vagy átértékelhető ne volna. Lehet, hogy nem is hamisítványok, később azonban nem kevésbé hitelérdemlők kerülnek napfényre, amelyek mindaddig koholt színben tüntetik fel amazokat, míg nem kevésbé hiteles levéltárakból kiásott újabb okmányok emezek hitelét is le nem rontják.

Ma a régi iratcsomóknak önkényes értelmezése mellett, csak arra jó a történelem, hogy csillapítsa a zugtudóskák irodalmi szomjúságát, akik azokat az irodalmi hideg-felvágottakat gyártják, amelyek között az Akadémia dísz-érmeit és nagydíjait csámcsogón kiosztják.

Durtal szemében bizony a legünnepélyesebb hazugság s a leggyerekesebb kedvtelés volt a történelem. A régi Cliót szerinte méltóképp csak olyan Sphinx ábrázolhatta volna, amelynek halványszínű oldalszakálla van s egy kis gyermek-kalap födi a fejét. Az igazság ez - mondotta magában - hogy történelmi hűség lehetetlen, hogy is lehetne a Középkor eseményeinek mélyére hatolni, mikor senki nem képes ín ég olyan közelmúlt események részleteit sem megvilágítani, mint a Forradalom előzményei, vagy például a Commune alapjai.

Így nincs más hátra, minthogy valaki előre megalkossa magának az eseménynek képét, kiformálja magában egy letűnt kor alakjait, testesüljön meg bennük, öltse fel, ha lehetséges, hagyományainak látszatát, végre kovácsolja az egészet ügyesen összeszedett részletekkel megtévesztő egésszé. Tulajdonképpen ezt csinálta Michelet is s bár ez a roncsolt idegzetű fecsegő vénasszony főként a tárgyra nem tartozó dolgok közt csatangolt, fennakadva minden csekélységen s szelíden őrjöngve apró anekdoták körül, amelyeket felfújt és mérhetetlen fontosságunknak tüntetett fel s bár érzelmi rohamai és hazafias föllángolásai helyes meg-látásának lehetőségeit zűrzavarosakká tették s megérzéseinek egészségességét megrontották, mégis csak ő volt az egyetlen Franciaországban, aki a századok fölött lebegett s a magasból ereszkedett le a rég történt dolgok sötét sikátoraiba.

S ha ideges és fecsegő, arcátlan s negédes volt is Franciaországnak általa megirt története, egyes helyeken mégis jó szél szárnyain lendült föl, az alakjai éltek s azokból a pokolpitvarokból léptek ki, ahol testvéreik hamvát eltemették. Az nem sokat jelent, hogy Michelet volt a történetírók között a legkevésbé igazmondó, mert a legegyénibb volt és a legművészibb. Ami a többieket illeti, régi papirosokkal piszmogtak s arra szorítkoztak, hogy a legkülönbözőbb adatokat szurkálják egymásmellé. Taine min-tájára szép sorjában egymásmellé ragasztották széljegyzeteiket, de természetesen csak azokat tartották meg, amelyek elképzelt meséiket támogatták. Tartózkodtak minden megelevenítéstől, minden lelkesedéstől, arra törekedtek, hogy invenciójukat semmivé zsugorítsák s csak a száraz igazságot adják, de azért az okmányok kiválasztásával nem kevésbé elkendőzték a történelem képét. És milyen egyszerű volt a módszerük. Ha megállapíthatták, hogy Franciaország valamelyik községében egy esemény adta elő magát, ebből tüstént azt a következtetést vonták le, hogy valamennyi osztály így gondolkodott és ilyenformán élt ebben az évben, ezen a napon és ugyanebben az órában.

Nem voltak kevésbé merész hamisítók, mint Michelet, de nem értek sem az ő mértékéig és nem rendelkeztek az ő meglátásával sem1; a történelem kis szatócsai, házalói voltak ezek, akik, ahelyett, hogy egészet adtak volna, aprólékos részletekbe tévedtek, akárcsak a mai festők, akik zsúfoltan, egymásmellé szögezik a színeket és a dekadensek, akik a szóvagdaltakat főzik. Hát még ha életrajzról van szó - mondta magában Durtal. - Ezek aztán az igazi szőrszálhasogatások. Mert voltak, akik könyvet Írtak annak bebizonyítására, hogy Theodora ártatlan volt és hogy Steen Jan sohasem ivott. Egy másik Villont bolházta ki s azt akarta mindenáron bebizonyítani, hogy a ballada kövér Margot-ja nem élő asszony, hanem korcsmacégér volt s egy kissé úgy tüntette fel a költőt, mint rátartós, mértékletes, igazságos, derék embert. Az volt a felfogás s ezek a történetírók is attól féltek, ha monográfiákat írtak, hogy önmagukat becstelenítik meg, ha olyan Írókat vagy festőket választanak ki, akiknek élete különböző hányatások között döcögött ide-oda. Kétségtelenül azt szerették volna, ha ezek épp oly nyárspolgárok, mint ők.

A rehabilitálásnak ez a mai, egész hatalmas iskolája elkeserítette Durtalt. Abban is bizonyos volt, hogy Gilles de Rais-ről szóló könyvével nem fog beleesni ezeknek a tisztességhajhászóknak, a becsület őrültjeinek rögeszméjébe. A történelemről táplált nézetei mellett nem bízhatott benne, hogy hü képet tud festeni a Kék-Szakállról, aminthogy mások sem tudnának, de afelől bizonyos volt, hogy nem fogja érdekessé tenni s a szavak langyos fürdőjében megpuhítani és nem fogja a jó és a rossz között azt az arany- középutat választani, mely a tömegnek tetszik. Hogy lendületet vehessen, ugródeszkául a következő okmányokat használta: a Gilles de Rais örököseinek a királyhoz intézett emlékiratáról vett másolatot, a nantes-i büntetőpör irataiból készült jegyzeteit, Vallette de Viriville VII. Károlyról írott történetének egy kivonatát, Gerant Armand jegyzeteit és egy Bossard abbé által irt életrajzot. S ez elég volt neki ahhoz, hogy megjelenítse ennek a félelmes sátánistának alakját, aki a XV. század legművészibb és legrosszabb hírű embere volt.

Könyvének tervét illetően csak az egyetlen Des-Hermiest tájékoztatta, akivel most csaknem mindennap találkozott.

A legkülönösebb háznál ismerkedett meg vele, Chantelouve-nál, egy katolikus történetírónál, aki eldicsekedhetett vele, hogy asztalánál az egész világ találkozik.

S valóban, a tél folyamán netenként egyszer a legfurcsább és egészen össze-vissza társaság fordult meg Bagneux utcai szalonjában; sekrestyék újoncai, korcsmái költők, újságírók és színészek, a Naundorf-ügy résztvevői és kétes tudományok vásári mesterei.

Egészben véve ez a ház szinte a klerikális világ határmezsgyéjén állott, amely úgy járt oda, mint valami rossz hírű helyre; így egész érdekes társaságban s amellett finoman lehetett ott étkezni. Chantelouve szíves volt, kissé rest felfogású s viharos jókedvű. A lélekelemzőket nyugtalanította néha züllött tekintetével, amely olykor pápaszemének homályos üvege mögül elővillant, de csaknem papos jólelkűsége lefegyverezte az előítéleteket. Nem éppen csinos, de érdekes feleségét nagyon körülrajongták: ez azonban állandóan hallgatag maradt s nem nagyon bátorította a látogatók folytonos fecsegését, de éppen úgy, mint férje, ment volt minden mesterkéltségtől; érzéketlenül, csaknem büszkén, egyetlen észrevétel nélkül hallgatta a legszörnyűbb paradoxonokat s szórakozott arckifejezéssel és távolba révedező szemmel mosolygott.

Egyik ilyen esti összejövetelen, miközben egy cigarettát szítt el, míg a nemrégiben megtért Rousseil Krisztusról harsogott strófákat, igen meglepte Durtalt Des-Hermies megjelenése és magatartása, amely élesen kivált a kiugrott reverendák és a költők közül, akik csak úgy hemzsegtek Chantelouvék szalonjában és könyvtárában.

Ezek között az alattomos, vagy kivasalt arcok közt rendkívül előkelő, de bizalmatlan és keményfejű embernek látszott. Magas volt, sovány és igen sápadt. Sötétkék és száraz-fényű szemét, amely igen közel feküdt szimatoló és tömpe orrához; összehúzta. A haja szőke volt, szakálla, amelyet oldalt borotvált, az állán pedig hegyesre vágatott, a parafa színéhez hasonlított. Volt benne valami a beteges norvégból és a durva angolból. Ruhája valódi londoni szövetből készült, s ő maga igen vékonynak tűnt fel tökéletes szabású, sötét kabátjában, amely derekán karcsúvá préselte össze s igen magasra szabott gallérjával nyakát és nyakkendőjét csaknem eltakarta. Igen gondos megjelenése mellett mániája volt lehúzni a kesztyűjét s szinte észrevétlenül csattogni vele összehajtás közben, aztán leült, egymásra rakta lábát s jobboldalt egészen előre hajolva, szinte testéhez tapadt balzsebéből egy lapos, virágdíszes japán tárcát vett elő, amelyben a cigarettapapírja és a dohánya volt.

Szinte tervszerűen, mindig résen állott, ismeretlenekkel szemben hideg volt, mint egy vödörkötél; fölényes és így erőszakolt tartása jól illett unott, szaggatott nevetéséhez; első tekintetre határozott ellenszenvet keltett s mérgezett szavaival, lekicsinylő hallgatásával és éles, gúnyos nevetésével még fokozni tudta ezt a hatást. Chantelouvéknál tekintélye volt, sőt féltek tőle, de aki jobban megismerkedett vele, meggyőződött róla, hogy ez alatt a fagyos arc alatt igazi jóság s kevésbé közlékeny, de mindenesetre bizonyos hősiességre is képes barátság szunnyadt.

Hogy folyt az élete? Gazdag volt, vagy csak jómódú? Senkisem tudta; ő pedig, amilyen tartózkodó volt másokkal szemben, sohasem beszélt a saját dolgairól; a párizsi egyetem orvostudora volt, mert Durtal véletlenül látta oklevelét, de végtelen lenézéssel beszélt az orvostudományról s beismerte, hogy a terapeutika hiábavalósága iránt érzett undorból a homeopátiára vetette magát, amelyet ismét otthagyott, egy általa is igen lesajnált bolognai gyógyszer miatt.

Voltak pillanatok, mikor Durtal nem kételkedhetett benne, hogy Des-Hermies irodalommal is foglalkozott, mert szakmabeli ember biztonságával ítélte meg az irodalmat, otthon volt minden műhelytitkában, a leghomályosabb stílust olyan hozzáértő ügyességével fejtette meg, mint aki ennek a mesterségnek legszövevényesebb fogásait is ismeri. Durtalnak, aki egyszer tréfásan szemrehányást tett neki, hogy eldugja a műveit, némi melankóliával így válaszolt: Annakidején kioperáltam a lelkemből egy alantas ösztönt, az irodalmi tolvajlásét. Éppen úgy élősködhettem volna Flaubert-en, mint egész sereg irodalmi kofa, de minek. Előbbre valónak tartottam, hogy titokzatos gyógyszereket készítsek ritka adagolásban; talán ez sem nélkülözhetetlen, de mindenesetre kevésbé csúnya foglalkozás.

Készültsége meglepő volt, néha bámulatosan feltárta önmagát, mindent tudott, tájékozva volt a legrégibb könyvek felől, évszázados szokásokról és a legújabb felfedezésekről. Miután Párizs legkülönbözőbb rétegeivel érintkezett, a legellentétesebb tudományokban szerzett alapos tájékozottságot, mert őt, aki oly kifogástalan és oly hideg volt, csak csillagászok, kabbalisták, demonografusok, alkimisták, teológusok és feltalálók társaságában lehetett látni.

Durtalt, aki megcsömörlött már a könnyen megközelíthető és kétes szívjóságú művészektől, egész elragadta ez a férfi, akivel nehéz volt beszélgetésbe elegyedni, aki érintkezés közben szigorú és kemény maradt. Az, hogy eddig fölös számmal kötött felszínes barátságokat, csak megerősítette ezt a vonzalmat, annál megmagyarázhatatlanabb volt azonban, hogy az excentrikus összeköttetéseket kedvelő Des-Hermies éppen annak a Durtalnak szeretetébe férkőzött be ennyire, aki alapjában véve szerény lélek, higgadt s nem szélsőséges kedély volt; de kétségtelenül szükségét érezte annak, hogy bizonyos pillanatokban ritkább és kevésbé túlfűtött légkörben frissüljön fel; itt nem nyílt lehetőség azokra az irodalmi szóvitákra, amelyeket különben kedvelt, ezekkel az izgatott emberekkel, akik fáradhatatlanul tanakodtak, nem gondolva csak a saját szellemi nagyságukra, nem érdeklődve csak a saját felfedezéseik és tudományuk iránt.

Éppúgy, mint Durtal, aki végre elszigetelte magát pályatársaitól, Des-Hermies sem várhatott semmit az orvosoktól, akiket megvetett, sem attól a sok specialistától, akikkel érintkezést tartott fenn.

Két olyan lény találkozott itt tulajdonképen össze, akiknek helyzete teljesen egyezett és összeköttetésük, amely kezdetben jó ideig korlátolt és tartózkodó volt, de végül mind szorosabbra fűződött és megerősödött, főként Durtalra járt haszonnal. Durtal hozzátartozói tudniillik már rég elhaltak, ifjúkori barátai megnősültek vagy másfelé vetődtek: mióta az irodalmi világgal szakított, csaknem teljes magányra volt kárhoztatva. Des-Hermies felrázta létét, amely önmagába süllyedt és csaknem megkövesedett az elszigeteltségben. Felfrissítette élményeit, képessé tette rá, hogy új barátságot kössön ps elvitte őt egyik barátjához is, akit valójában Durtalnak is meg kellett szeretnie.

Des-Hermies, aki sokat beszélt erről a barátjáról, egy nap így végezte: mégis meg foglak vele ismertetni. Szereti a könyveidet, melyeket kölcsön adtam neki s vár téged: te, aki gyakran a szememre veted, hogy csak nevetséges vagy komor emberekhez vonzódom, Carhaix-ban csaknem páratlan férfiút ismersz meg. Ez az értelmes, minden vallásos butaságtól ment katolikus, a szegény ember, aki előtt irigység és gyűlölködés ismeretlen fogalmak.

3

Durtal osztozott sok agglegény közös sorsában, akinek háztartását takarító tartja rendben. Csak ezek tudhatják, mint nyelnek el kis tartálya lámpák egész kanna olajokat s mint lesz egy üveg konyak egyre halványabb és gyöngébb anélkül, hogy fogyna. Azt is tudják, hogy válik mind barátságtalanabbá a kezdetben hívogató ágy, mert a takarító tartózkodó tisztelettel viseltetik minden ráncocskája iránt, megtanulják azt is, hogy mindig önmaguknak kell a poharat kimosniuk, ha szomjasak, s a tüzet felpiszkálniuk, ha fáznak.

Durtal takarítója egy nagybajuszú öreg legény volt, akinek leheletén messziről érzett a pálinkaszag, hanyag és tunya ember, akinek Durtal hasztalan prédikálta, hogy a takarítással reggel pontosan, ugyanabban az órában készen kell lennie, minden nógatásnak rendületlen lustasággal szegült ellene.

A fenyegetés, a borravaló levonása, a szidás, könyörgés nem használt semmit. Rateau apó levette sipkáját, megvakarta füle tövét s megindult hangon fogadta meg, hogy megjavul s másnap még később jött.

Micsoda állat! - sóhajtott Durtal ezen a napon. Órájára nézett, mikor a kulcs fordult a zárban s mint már annyiszor, megállapította, hogy a takarítója délután három órakor jött. Az várt tehát rá megint, hogy elszenvedje ennek az embernek zörgését, aki álmos és nyugalmas topogásával kezében seprűjével már valóságos rémmé vált szemében. Egyszerre hősies mozdulatok és harcias ösztönök ütköztek ki ilyenkor ebből az álomszuszék bútorporolóból, aki hajnaltól kezdve, a konyha hagymás, lágy gőzében főtt. Zord népfölkelővé változott most át, aki rohamot intézett az ágy ellen, felforgatta a székeket, a képekkel tornászott, az asztalokat szétszórta, a vizesüveget és a korsót összetörte s úgy vonszolta, mint legyőzőiteket, hajuknál fogva, Durtal félcipőit fülükön megmarkolva, elfoglalta a lakást, mint valami barikádot s a törlőrongyot úgy tűzte ki a porfelhőben, mint zászlót, a halott bútorok fölé.

Durtal ilyenkor azokba a szobákba vonult vissza, amelyeket nem ostromolt; most is el kellett hagynia dolgozószobáját, amelyben Rateau éppen megkezdte a küzdelmet s a hálószobájába menekült. Innen kipislantva a nyitott ajtón át még láthatta ellensége hátát, aki egy tollpárnácskával a fején, mint valami fejdisszel ékesített mohikán, megkezdte a skalptáncot egy asztal körül.

Csak legalább az idejét tudnám, mikor jön föl ez a bamba, hogy aszerint rendezném be a dolgom és elmennék hazulról - mondotta magában fogát csikorgatva, mert Rateau most kezdte előszedni fényesítő szerszámait, kefélte a padlót, sántikálva ugrált köröskörül és nekihevülve korcsolyázott egy kefén.

Győzedelmesen, verítékezve jelent meg az jajtóban, hogy előre törjön s hatalmába kerítse azt a szobát is, amelyben Durtal tartózkodott. Most vissza kellett térnie a már lefegyverzett lakosztályba macskájával, amely a zajtól való féltében összehúzódva lépésről-lépésre követte gazdáját, oldalával egész hosszában lábához dörgölőzve.

Közben Des-Hermies csöngetett. - Csak cipőt húzok és megyek - szólt neki Durtal. Megállj csak végigsimította a kezével az asztalt s mikor felemelte, egész szürke kesztyű volt rajta - nézd, ez a vadállat feldúl itt mindent, hadakozik az ördög tudja ki ellen s ez az eredménye. Mikor elmegy, még több por van, mint azelőtt volt!

- Bah - mondotta Des Hermies - de hisz a por pompás valami, amellett, hogy olyan íze van, mint a nagyon régi kétszersültnek, hervatag szaga pedig nagyon vén könyvekére emlékeztet, valóságos folyékony bársonya a tárgyaknak, finom, de száraz eső, amely megbágyasztja a rikító mázolást és az otromba színeket. S ez az elhagyatottság burka s a feledés fátyla is. Ki gyűlölhetné, hacsak nem azok a szerencsétlenek, akikre többször kellene gondolnod.

Képzeld el magadnak azoknak az életét, akik Párizsban egy átjáró házban laknak. Nézd, gondolj egy tüdővészesre, aki vért köp s megfúlik egy elsőemeleti szobában a szamár hátára emlékeztető üvegtető alatt valahol, mondjuk a Panorama passage-ban. Az ablak nyitva van és kihűlt szivarfüsttel s langyos veríték bűzökkel telt por száll föl. A boldogtalan majd megfullad, levegőért könyörög; az ablakhoz rohannak és bezárják, mert hogy lehetne máskép a lélegzést elősegiteni, mint hogy megmentik őt s s elszigetelik az utca porától.

Hát ez a por, amely a tüdővészeseket köhögésre ingerli, kevésbé jótékony, mint az, amelyről előbb beszéltünk. De látom, készen vagy, menjünk le.

- És melyik utcán megyünk - kérdezte Durtal.

Des-Hermies nem válaszolt semmit. Elhagyták a Regard-utcát, amelyben Durtal lakott, végigmentek a Cherche Midi utcán egész a Croix Rouge-ig.

- Menjünk egész a Saint-Sulpice-térig - mondta Des-Hermies s rövid hallgatás után így kezdte.

- Ami pedig azt a port illeti, amelyet egykor. a kezdet hírének és a vég emlékeztető-jelének tekintettek, tudod-e, hogy halálunk után a hulláinkat más-más férgek emésztik fel, aszerint, hogy kövér vagy sovány volt-e la test. A kövér emberek hullájában a rhizophagok álcái találhatók fel, míg a soványak holttestében csak phorák fordulnak elő. Ezek kétségkívül a főrangúak a síri férgek közt, az aszkéta pondrók, akik megvetik a gazdag lakomákat s nem sokra becsülik a duzzadó keblek húsáradatát s a kövér hasak becsináltját. Szóval még abban sincs teljes egyenlőség, hogy készítik el a siri férgek mindnyájunk halóporát.

Különben itt meg kell állnunk kedvesem. - A Feron-utca és a tér szögletén voltak. Durtal fölütötte a fejét s a Saint-Sulpice-templom oldalának egyik nyitott előcsarnokában ezt a figyelmeztetést olvasta: A toronyba szabad a fölmenetel.

- Menjünk fel - szólt Des-Hermies.

- Minek mennénk. Ebben az időben.

És Durtal az ujjával a fekete felhőkre mutatott, amelyek úgy gomolyogtak, mint gyárak füstje a nyirkos és annyira alacsony égboltozaton, hogy a kémények fehér bádogkürtői a felhőkbe fúródtak s egészen olyan volt, mintha kirojtozták volna őket a tetők fölött.

- Nekem egy csöpp kedvem sincs felmászni egy csomó hepehupás lépcsőfokon, mit akarsz most odafönn látni? Az idő borult, mindjárt éjszaka lesz.

- Nem mindegy neked, akármerre sétálunk? Jöjj csak, biztosítalak, hogy olyan dolgokat fogsz látni, amelyekről nem sok sejtelmed van.

- Hát van valami célod?

- Igen.

- Akkor hát beszélj. - És Des-Hermies kíséretében betoppant az előcsarnokba... kis szögre akasztott borszeszlámpa egy ajtót világított meg a boltozat mélyén... ez volt a toronyba vezető ajtó.

Sokáig kapaszkodtak egy csigalépcsőn fölfelé a sötétben. Talán nincs is itthon a toronyőr - kérdezte agában Durtal, midőn a fal kanyarulatánál vörös fény csillant fel s mikor megfordultak, egy függőmécsbe ütköztek, amely egy ajtó előtt lógott.

Des-Hermies megrántotta a csengő zsinórját. Az ajtó megnyílt. S maguk fölött a lépcsőfokon, a fejükkel körülbelül egy színvonalban lábak megvilágított körvonalait pillantották meg, míg maga az alak homályba veszett.

- Aá... ön az Des-Hermies úr - s félkört írva le a levegőben, egy ékesebb asszony hajolt le a fénybe. - Oh, mennyire fog örülni Lajos, hogy láthatja.

- Itthon van? - kérdezte Des-Hermies s közben megrázta az asszony kezét.

- Fönn van a toronyban. De nem pihenné ki egy kissé magát nálam?

- Nem, majd lefelé jövet, ha úgy tetszik.

- Akkor hát csak menjenek fölfelé, míg csak egy ajtóra nem bukkannak, amelyen kilátó lyuk van. De milyen ostoba is vagyok, hiszen ön jobban tudja, mint. én.

- Hát persze, persze, a viszontlátásra. De hadd mutatom be csak úgy futólag Durtal barátomat.

Durtal meglepődötten hajolt meg a homályban.

- Oh uram, mennyire fog Lajos örülni, hogy ismeretséget köthet önnel, milyen pompás dolog ez.

- Hová vezet ez engem? - kérdezte magától Durtal, aki ott tapisgált ismét barátja mögött a sötétségben, miközben a keskeny szelelőlyukakon beszűrődő fénysávokat követte, majd újra éjszakába süllyedt s ismét rábukkant a napvilágra, mikor már csaknem teljesen elnyelte a sötét.

Ez a fölfelé való kapaszkodás csak nem akart véget érni. Végre egy rácsajtóhoz értek, amely be volt téve. Beléptek rajta s egy fapárkányzaton találták magukat a mélység fölött egy kettős kút peremén, melyek közül az egyik lábuk alatt tátongott s a másik a fejük fölött nyúlt a magasba.

Des-Hermies, aki otthonosnak látszott itt, egy mozdulattal a két üregre mutatott.

Durtal odapillantott.

Egy torony közepén állott, amelyet véges-végig óriási gerendákból X formájúra összerótt bakok töltöttek meg, ezeket keresztfák kötötték egymáshoz, egymásba eresztett csapok erősítették meg s ököl nagyságú csavarok tartották össze. Durtal nem látott senkit. Megfordult a gyámkövön a fal mentén a világosság irányába, amely a toronyablakok rézsútos redőin át hatolt be.

A mélység fölé hajolva, lába alatt hatalmas harangokat fedezett most föl, amelyek vassal kivert tölgyfaharanglábakon lógtak, sötét, ércpalástos harangokat, zsíros, olajos ércből készült harangokat, amelyek elnyelték a napvilágot és nem verték vissza.

És a feje fölött, a felső üregben, újabb harangütegeket pillantott meg, miközben hátralépett. Ezekre öntés közben püspökök domborművű képét préselték s amint ott függtek mozdulatlanul, belsejük, ott, ahol a nyelv kikoptatta, arany fénnyel csillant meg.

Semmi sem mozdult, de a szél befütyült az ablakredőnyök lehajtott lemezein, a fakalitkában légörvény keletkezett, végigbömbölt a lépcső csigakürtjében s berontott a harangok fölfordított kelyhébe. Most egy kis légáramlat, enyhe, kevésbé éles szellőcske csapódott az arcába. Felpillantott. Az északkeleti szél egy harangon tört meg s a harang remegni kezdett. Egyszerre megcsendült, lengésbe jött és nyelve, mint valami gigászi mozsártörő, rémületes hangokat vert a bronz mozsárban. A torony reszketett, a párkányzat, amelyen állott, ingadozott, mint a vonat padlója s folytonos, szörnyűséges morgás dübörgött megszaggatva az ütések fülhasogató zajától.