Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

Harmadik személy

Összeköttetések

Dicsőség

Györgyi, később Kamilla

Emlék

A sánta fiatal ember naplója

Első föllépésem

Szabócska

Jancsi

Szemlész úr

Kétfelől angyal

Két kezdő bohóc

Bözsi kisasszony

Fascination

A dedósné

A Szakáll gyerek

Büszke Biki

Fred

Mozart mama

Nyolcéves kisleány

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Szép Ernő

KÉTFELŐL ANGYAL
NOVELLÁK

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-271-9 EPUB
ISBN 978-963-678-272-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

első kiadás: 1922.
az elektronikus változat
az első magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító George Frederic Watts (1817 – 1904) Hope
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Harmadik személy

Nahát micsoda ízetlen história, hallgassanak ide kérem. Egy úri forma fiatal ember, név szerint Iksz Ipszilon ott ült lassú nyári délután a Margitszigeten egy padon, de nem egyedül, hanem egy kalapos leány társaságában, akinek a neve Zé kisasszony. Úgy ültek ott azon a padon egymás combját nyomva, mint ahogy a zsúfolt villamos padján ül két utas egymás mellett. Pedig ez a pad két méter hosszú volt és ezen a pár cseléden kívül senki más test nem foglalt helyet ottan, hát nem volt éppen muszáj nékik a pad közepén igy összeszorulni. Nagy-nagy platán állomásozott a mögött a pad mögött, az ott olyan a többi fák közt akár a kofaernyő a napernyők közt. Vasárnap volt aznap, vagy mondjuk csak hogy hétköznap, mindegy mert a körül a platán körül minden nap ünnep a Margitszigeten. Erre fele mindig csönd van, a sétálók ezen az utacskán szokták hozni emlékeiket és csodálkozásukat, mikor magánosan jönnek, ernyőjük vagy botjuk hegyét lépéseik előtt jártatva s nézésüket azokra a pontokra téve, melyeket a földön az ernyővel vagy bottal megszúrtak. Családtagok és párosával kirándult sötét nénik az élet magasabb témáit sétáltatják, úgymint visszament partikról, tönkrement ismerősökről, temetésről és átélt nehéz operációkról beszélgetnek nyugalmasan, szórakozottan. úr és úrhölgy, akiknek a szívük a városban összeakadt, szokták errefelé hozni az ő dolgukat, csenddel és titokkal sétálván egymás oldalán a hangulatos alkonyat felé. Ez a két fiatal is a platán alatt, ezek is a szerelem képviseletében jelentek meg a Margitszigetnek ezen a halk tájékán. A délután el akar a melegségtől aludni. A fákról a leveleik úgy csüngenek moccanat nélkül, elfeledkezve magukról. A felhő lefekszik az aranyos mezőre aludni, vagy csak álmodozni.

Az út, mint egy felállott árnyékot, úgy hoz egy könnyű fekete alakot a pad felé. Ott az előtt a pad előtt megállott az az árnyék alak és oly lassú melegséggel adott hangot, mintha maga a délután szólalt volna meg, hogy azt mondja:

– Kérek én is egy csókot.

A padon az a pár cseléd mintegy közös ájulatból kapta kétfelé a fejét. Képük vörös volt, mint a vörös narancs, ajkaik izzadtak és szemeikben részegség és vadság volt. A fiatal ember a padon egyet rázott a fején, mint akit álmából vertek fel és:

– Mit akar! – ezen mód kiáltott a szeme közé ennek a fekete alaknak, fulladt rekedt szóval.

– Tetőled semmit se, ettől a szép fiatal nőtől egy csókot.

Ez a megjelent alak karcsú s rosszul táplált fiatal ember volt, paletot volt rajta, olyan, amilyenben az urak Párisban színházba szoktak menni, csakhogy Párizsban azokon az urakon nem ilyen ócska a paletot. Látni kérem furcsiusz alakokat az életben, akik forró nyáron is igy köpenyegesen járnak.

Ez a hívatlan tanú felemelte jobb karját, a fekete paletot szárnya együtt emelkedett a karral:

– Te szépség! te ifjúság! adj egy csókot nekem is. Avval eltűnők, pusztulok. Adjatok a boldogságból nekem is! Egy csókot adj, egy csókot! Jut is marad is.

Oda nyomta rájuk nehéz lágy tekintetét, a homlokukra. Félretette fejét és elnyitotta ajkait ferdén, panaszosan. Szárnyas karját kezdte lebocsájtani.

Azok ott roppant meg voltak lepetve persze. Nem tudták feltalálni magukat. A félelem hidegét érezték. A fiatal nő ijedtében egy picit tovább húzta magát a gavallérjától, ahelyett, hogy még szorosabban hozzá menekült volna.

Ez a paletot-s ott állott előttük, fixálta őket, s úgy csúszkáltatta kényelmesen alsó ajkát a felső alatt, mint a tehén, aki kérődzik. Keserű részegek is szoktak igy csinálni. Azután meg csámcsogott vagy kettőt és úgy csüngette a száját, mintha a nyála akarna elfolyni. Azt is észre lehetett az arcán venni, hogy az állkapcsait összenyomkodja bent a szájában. És aztán újra megszólalt, nyálasan, nyavalyásan:

– Szemtelenség, fuuj. A hajnal a boldogságot az égről leöntötte. Én elaludtam, én nem kaptam. A tiétek az? ti találtátok fel? Lopás! közönséges lopás! Szemtelenség. Szegények, szegények. Szegéhé-nyek! Azt hiszitek odaadom az én boldogtalanságomat a ti boldogságtokért? Óh de lenézlek benneteket. Utállak. Nem igaz! szeretlek. Szeretlek én titeket, ti élő gyermekek. A tengeren túlról hallom a hangom.

E szavalás közben mind a két karját kinyitotta s a végin leengedte szemhéjait.

A fiatal nő a kalapja alatt elröhögte magát. Magához térhetett és megjöhetett a bátorsága, mert olyan kacagásba csapott, mint egy temperamentumos iskolás leány. Felkapta az egyik térdét és rácsapott a combjára, olyan bolondos erőset kacagott. Egy hasas fekete rigó, ki gyalogsétát tett ott, közel egy fa alatt, az ijedtében fölrebbent a falomb közzé, rrrrr! A fiatal ember ott a padon, az egyet köhintett, a szeme elszántan és vígan pillantott a jövevényre, előre kapta hátát, aztán visszafeszítette a pad hátához, egyik lábát átkapta a másikon és a könyökével megütögette a fiatal nő karját, pssz!

A fekete alak hátra emelte fejét és szemeit előkelően összehúzva, az egyik kezével kijelentő gesztust tett, úgy adta le véleményét:

– Egy kicsi kis szerzet kóstolja azt a lázat, amely az örökkévalóság csillagát gyújtja ki homlokunkon. Egy makacs kis szövetség. Höh!

Lesajnáló pillantást eresztett rájuk. Aztán sóhajt vett a szájába. Keresztbe kezdte csavarni fejét és mint egy rossz falusi pap, úgy kántált tovább:

– És ti testvéreim, messze és messze és alacsonyan beteg fűszálacskák, ti kik nem tudjátok és elhervadtok, óh kimondhatatlan soha, de soha, végtelen soha, ki mond-ha-tat-lan!

Megszítta az orrát s rezegtette pilláit, mint aki el akar pityeredni. Lehet, hogy egy néhány könnycsepp rá is esett belül a hangjára, oly mártott hanggal prédikált tovább nékik:

– Mit fogtok mesélni majd az örök havon, hogy itt voltatok a csoda csoda évszakban, az életben! Láttátok az árvákat, a többieket, a többieket! Le fogjátok tagadni? Boldogok vagytok? Nem értem. Boldogok.

Leesett a feje s mintha emlékezni akarna, úgy bámult a földre. Halk lett:

– Boldogok. Mint akiknél a rubint gyűrűk vannak. Az élet. Élet.

Felvette jobb kezét és egyet mángorolt a homlokán. Hirtelen összekapcsolta két kezét és úgy rázta feléjük, a hátát legörbesztette s valami cinkos hanggal esett nekik, hevesen:

– Majmok, szerelmesek. Szeretnék a tüzes eperből. Mondjátok, hol édesebb, a nyelveteken vagy a szíveteken? mondjátok! Mondjátok meg nekem. Mondjatok mindent. Csohó csóhh. Adjatok cshókot. Óh, világ! Állatok vagytok, nem tudtok beszélni? Majmok vagytok, hülyék, állatok. Gyönyörű karcsú férgek vagytok. Melegek, minta napon az ablakok, simák vagytok, mint a selyemhernyó, édesek, mint a szirup, ragadósak! Jaj, úgy úsztok, mint a lángok a tengeren. Dal, dal. Ugye jó csolnakázni a holdfényben, ugye, hogy jó? Álmodni az ezüst tejúton, jaaj, elaludni. Drága, drága csodáim, példányok, szivecskéim, égő tulipánt, édes kedves, é-éhdes.

Lebukott féltérdre, hátravetette fejét csukódó szemekkel és két karjával nyúlt, mint a vak, a fiatal nő alsó lábaszárát átölelni. Az egy könnyű sikolyt tett, bekapta a lábát a pad alá, aztán a fejét kacagásra kapta s magasat kacagott. A fiatalember a padon előre kapott, hogy elüsse a fekete alaknak a kezét, de az már vissza is húzta karjait, a szeme nyitva volt és úgy nézett rájuk, mintha altatásból eszmélne. A fiatal ember keményedett képpel nézett rá és átkiáltott rajta:

– Na most már takarodjon, barom.

Az kényesen feltolta alsó ajkát és fitymáló grimaszt csinált. Felállott és karjait emelve lábujjhegyre állt és úgy maradt, mintha várná, hogy még feljebb fog emelkedni, fel talán az égig is. Azután a szemeiből a földre célozva, még egynéhány sértődött és sértő grimaszt játszott el arcán és bal kezét bágyadtan lebbentve, azt mondta nekik:

– Igen. Az élet kémiai reakció. Agyő. Az én istenem áldjon meg. A halál.

Megnézte még egyszer őket, figyelmetlenül és a fejét engedve kissé, nyílt tenyerét mélyen leadta, mint aki kegyesen elbocsájtja maga elől a könyörgők küldöttségét. Lassan és oldalogva távozott, felvett egy esett levelet a sétányról, akit a nyár megégetett és aki már őszt játszott a földön, azt a levelet a száránál fogva forgatta szeme előtt és mélyített színészhanggal azt szólta maga magának, hogy:

Non ti curar di lor

mert, úgy látszik, nyelveket tudott és Dantéba is belé volt gabalyodva.

Összeköttetések

Egyszer egy rémisztő gazdag ismerőssel találkoztam Pesten a Bristol előtt. Hazámbeli volt, nekeresdi, nevét is megmondhatom, ha akarom. Első virilista volt Nekeresden, az úri Casino elnöke, földje Nekeresd körül annyi volt, mint egy kis Eszterházynak, ott lakott a református templom mellett abban a kövér kúriában, amelynek a falai oszlopai mindig oly tiszta fehérben voltak, mint az emberek csak vasárnap. Odaki szokott ülni ez a nagy gazdag úr az ámbituson olyan délutánokon mikor az orgona virágzik, előtte volt rózsaszín abroszon a dohányos szita s a szájába volt annak a híres nagy tajtékpipájának a szopókája, amelyiken a Zrínyi Miklós kirohanása volt domborművileg megörökítve, mármint a tajtékpipán nem a szopókán.

A képe is olyan sötétveres volt akár az a tajtékpipa, tán olyan tüzes is volt az a fej, a nagy gazdag úrnak a feje is olyan nagy kiadású fej volt, mint amilyen nagy pipa volt az a tajtékpipa. Kedvesapámat ismerte ez a nagy gazdag úr, mert kedvesapám is bemehetett az úri Casinoba s egyszer a fülem hallatára kérdezte meg mikor gyalog volt a piacon, kedvesapámat: lessz-i eső tanitó úr? Engem magamat is észrevett személyesen egyszer mikor vakációban otthon biliárdoztam, mint vendég az úri Casino kártya-szobájában, igen, odaállott az asztalhoz és nézte egy kicsit a két diák lökéseit és megkérdezte kinek a fia is vagyok? és azután mikor egy rekuzém az isten különös kegyelméből sikerült, azt kiáltotta: bravó! s kijelentette, hogy csak rajta, prima biliárdista leszek, ha kinő majd a pakombartom.

Hát aztán a Bristolnál jön rám egyszer Pesten. Nem sokat fiatalodott a hazai idők óta, csak éppen a bajuszát kaszáltatta tövig, csak az az ezüstös száraz törek látszott az ajkai felett, aki a mezőn is látszik, ha lekaszálták. Az a nagy kemény veres fej éppen olyan volt, tán még duzzadtabb és simább volt, olyan volt akar az óriás paradicsom. Rögtön megismertem, olyan tisztelettel köszöntem néki mintha itt Pesten is első virilista volna s ő lenne a Nemzeti Casinoban is az elnök. Hogy hogy nem, az a nagy gazdag úr is rám ismert. – Szervusz kedves kisöcsém!-mel tisztelt meg és egészséges délelőtti kacagással emelgette magához a kezemet.

Hát osztán érdeklődött, hogy hogy állunk az alapvizsgákkal? és én nagy nehezen kiköhögtem, hogy nem az egyetemen vagyok, hanem szerkesztőségben lopom a napot. Azt hittem nem fogadja jó szívvel a dolgot, de bizony olyan szépen nézett rám, mint akinek imponál ez az eset és azt mondta, hogy azt mondja:

– A szép színésznőket is ismeri már biztos kedves öcsém!

És most is olyan friss hazai kacagást eresztett. Szóval kedves szíves volt hozzám, elkísértette magát a szabóhoz a Dorottya-utcába, a kapu előtt kitervelte, hogy menjünk el az Orfeumba estére. Ott találkozunk az előcsarnokban pont félkilencre. Odamentem öt perccel félkilenc előtt, egy perc múlva, vagyis pont félkilenc előtt négy perccel megőrültem és vettem egy egész páholyt tíz forintért. Volt összesen vagy tizenegy forintom, mert még csak másodika vagy harmadika volt, még nem hágtam a nyakára a fizetésemnek. Megmondom kérem mit gondoltam, miután megőrültem. Ennek a nagy gazdag úrnak imponálni fogok avval, hogy vendégemnek tekintem az orfeumban, sejttetem vele, hogy tiszteletbeli páholyt kaptam, mint szerkesztő úr, de ha gyanítja, hogy kifizettem a páholyt, annál jobb. Látja, hogy úri ember vagyok. Ha osztán az éjszaka jobban összemelegszünk ő meg majd a maga részéről felajánl tizezer pengőt, hogy éljem világomat míg fiatal vagyok. Huszonkettedik esztendőmet tapsoltam vagy hogy mondják. Az a nagy gazdag úr osztán megköszönte figyelmemet, tényleg igen imponáltam néki, előkelően megvacsoráztatott, a télikertben zenében és pezsgőben hajnalig elbeszélgettünk a szép színésznőkről meg a nekeresdi dolgokról, azután hazakisértem azt a nagy gazdag urat a Bristolba s többet nem láttam életemben.

*

Hát egyszer meg egy fiatal báró esett a karomba a Váci-utcán és addig cipelt magával míg a legújabb csalódását el nem zokogta, de akkor nem eresztett el, nem, mert volt néki még egy ki nem hűlt csalódása a közelmúltból, azt is töviről-hegyire el akarta regélni, a Gizella-téren fiákerba ültünk, hogy körüljárjuk a Városligetet mert oly szép május van és neki még annyi minden van a szívén. A Fővárosi Pavilon táján kijelentette, hogy én vagyok az egyetlen megértő szív a világon és ha egy ilyen szív se volna a világon, amelyet ő leönthet az ő boldogtalanságával, akkor agyonlőné magát, mint a veszett kutyát. Gondoltam magamban proponálni fogom majd, hogy menjünk el szépen Afrikába felejteni, majd segítek neki felejteni, a felét én felejtem. S ha Afrikában még nem felejtettünk el mindent, menjünk Kínába, menjünk Japánba s Bombayba s Monte-Carloba, csak felejtsünk felejtsünk! Ó, mennyi szép felejtőhely van ezen a nagyon érdekes világon. Ő fizeti majd az én hajómat, az én hotelemet, mindet, hisz ő a báró nem én. Igen. Leszállottunk a fiákerről valami hét órakor, a fiatal báró húzza kifele a címeres bőrtárcát, felharapja a monokliját, rovancsol a tárcában, nincs csak százkoronása. A fiákeres nem tud váltani. Én persze ugrok: kérlek ne fáraszd magad van nekem apróm.