A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Victoria Selman: All the little liars, 2023

Fordította: LUKÁCS ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Mélyen őrzött titkok, 2023

Copyright © 2023 Victoria Selman

The moral right of Victoria Selman to be identified
as the author of this work has been asserted in accordance with
the Copyright, Designs and Patents Act, 1988.

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppány Lilla munkája.

Szerkesztette: Csémi Judit

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-25-0

Fiamnak, Maxnek,
aki az egyik kedvencem az egész világon,
valamint Maggie emlékének.
Mindig hiányozni fogsz, kicsi lány.

„…mindennek az az egyszerű dolog volt az alapja, hogy az emberek szeretnék, ha szeretnék őket.”

Patricia Krenwinkel

Ezt a könyvet több különböző bűneset ihlette. Ennek ellenére a regény szereplői, a cselekedeteik és a motivációik kizárólag a szerző képzeletének szüleményei és teljes mértékben kitaláltak.

Részlet a California Tribune-ból

2003. július 21.

FÉLELEM A TEKNŐSBÉKA-TÓNÁL ELTŰNT TINÉDZSER MIATT

Egyre nagyobb a félelem a tizenhárom éves kislány miatt, aki egy buliból tűnt el a carlsbadi Teknősbéka-tónál négy nappal ezelőtt – jelenti Maya Hopkins.

Amit tudunk

Az eltűnt lányt július 17-én éjfél körül látták utoljára. A kislány azt mondta a barátainak, hogy elmegy, mert „elege van”. Többen felajánlották, hogy vele tartanak, ő azonban megkérte őket, hogy maradjanak, és mulassanak tovább. Azt mondta, minden rendben lesz vele egyedül is.

Azóta senki sem látta és senki sem hallott róla.

Hátborzongató…

Aztán tegnap néhány túrázó hátborzongató dologra bukkant: a „HAZUG” szó egy fatörzsre volt írva a tó közelében – vérrel. A rendőrségnek még meg kell vizsgálnia, hogy a vér egyezik-e az eltűnt lány vérével, bár egy forrás úgy tájékoztatta a Tribune-t, hogy a fejlemény „zavarba ejtő”.

Legfrissebb

A nyomozók riasztást adtak ki gyerekrablás miatt, és szeretnék, ha a bulin részt vevők felhívnák a 911-et, ha bármi információjuk van az esetről.

– Valaki biztosan látott valamit, még ha akkor éppen nem is tulajdonított neki nagy jelentőséget – mondta Owen King hadnagy a riportereknek. – Az emberek nem tűnnek el csak úgy nyomtalanul. Senki sem tűnik el nyom nélkül.

Az eltűnt lánynak azonban azóta híre-hamva sincs.

MOST

Ez az eset megdöbbentette az egész országot, és alapjaiban rázta meg a városunkat. Emiatt bekerültünk a köztudatba, csakhogy nem épp jó értelemben.

Miközben fény derül a részletekre, idegenek beszélgetnek az ügyről sorban állás közben a boltban és a Starbucksban. Döbbenten rázzák a fejüket. Micsoda szörnyű tragédia! Minden arcon ugyanaz a hitetlenkedő döbbenet tükröződik. És talán egyfajta kísérteties öröm is.

Hogy történhetett ilyesmi?, kérdezik. Itt, a mi környékünkön? Egy ilyen környéken?

Mindig a hallgatag emberek azok, mondják. Ebből is látszik, hogy soha nem ismerhetünk senkit igazán jól…

Idővel természetesen változott a közbeszéd tárgya. Obamát elnöknek választották. Michael Jacksonnak megállt a szíve. Összeomlott a pénzpiac.

Izzy sorsa csak egy újabb megtörtént érdekes bűnesetté vált az emberek számára, amin eltűnődhettek. Nem felejtették el őt, de továbbléptek.

Velem más a helyzet. Én Izzy Jackman húga vagyok. Én nem tudok továbblépni.

Különösen amiatt, milyen szerepet játszottam abban, ami vele történt. Szégyenteljes szerepet.

*

Megcsörren az iPhone-om, miközben fájdalomcsillapítót keresek a táskámban. A vállam előregörnyed az esőben. A tornacipőm átázott. A zoknim csuromvíz.

A víz hideg a lábujjaim között. Március van, de még semmi jele a tavasznak.

Hoznom kellett volna magammal egy ernyőt, és tegnap este kevesebbet inni. Vagy legalább ihattam volna egy pohár vizet, mielőtt lefekszem. Az használt volna. Akkor minden más lenne.

Ez életem története: volna, volna, volna…

Mikor fogok tanulni belőle?

A telefonom újra megcsörren, mintha szöget vernének a koponyámba.

Azt hittem, az a legjobb a vodkában, hogy nem lesz tőle másnapos az ember. Vagy talán csak öregszem. Több tekintetben is kevesebbet bírok. A harminchoz közelítve máris ősöregnek érzem magam.

Talán ha kevesebbet innék…

Azt kellene tennem. Megtehetném. De nem fogom.

A tablettákat ott hagyom, ahol vannak, inkább a telefonomat veszem magam elé, és megnézem a kijelzőt.

Nem gyakran hívnak. Én sem hívok másokat.

A képernyő világít, két szó látszik rajta: Ismeretlen szám.

Biztosan egy telemarketinges.

Szórakozhatnék egy kicsit. Azt mondhatnám, hogy most nem érek rá, nincs időm beszélni. Hacsak persze nem azt akarják mondani, honnan szerezhetnék be titokban egy jó erős drogot. Vagy egy embernagyságú hordót.

Vagy mi lenne, ha elkérném az otthoni telefonszámukat, hogy majd visszahívom őket egy alkalmasabb időpontban. Nem lennék hajlandó elfogadni a nemleges választ, mint abban a jelenetben, a Félig üres című sorozatban. Egész jól tudom utánozni Larry Davidet: „naggggyon jó, na-gggyon jó…”

Vagy talán csak fütyüljek egy éleset a vonalba? Egyszerű, de hatásos. Bár nem hiszem, hogy a lüktető agyam most képes lenne elviselni.

Felveszem a hívást.

– Igen?

Gondolatban mindig bátrabb vagyok…

Kis szünet következik, aztán egy kattanás, amikor létrejön a kapcsolat. A háttérben rendőrségi sziréna vijjog, másképp hangzik, mint az óceán brit oldalán.

A fizikai reakcióm azonnali. Borzongás fut végig a gerincemen. Feláll a szőr az alkaromon.

Zsigeri reakció. Azt mondják, az agy felejt, de a test soha.

– Finn? – kérdezi egy hang a vonal túlsó végéről.

Kaliforniai akcentus. Női hang. Enyhén selypít.

– Finn Jackman? – Finn?

Vér dobol a fülemben, hirtelen elárasztja az ereimet. Erősebben szorítom a telefont, az ujjaim önkéntelenül is valami szilárd fogódzót keresnek. A mellkasomban tátong az üresség.

Finn Jackman…

Húsz éve nem hallottam ezt a nevet.

Húsz éve álarcot viselek.

ELŐTTE

Megváltoztattam a nevem, miután elvesztettem a nővéremet. Ha bárki rám nézett, csak Izzy Jackmant látta bennem, pedig ő harminc centivel magasabb volt nálam, és nem is hasonlított rám.

Izzy a görbe térdével és bütykös könyökével. Egymástól távol ülő szemével és szeleburdi végtagjaival. Keresztben ült a fotelben, a lábát lelógatta a karfáról. Rágcsálta egy toll végét vagy a körmét. Mindig rágcsált valamit.

Vele ellentétben az én lábam zömök volt, a lábfejem poros. Hegek voltak rajtam a sok fára mászás miatt. Könnyen eluntam magam, a hajam mindig összevissza állt.

Miután elvesztettem a nővéremet, olyan voltam, mint egy megbélyegzett állat. Mint akinek villogó felkiáltójel lebeg a feje fölött.

Ha elmentem a boltba, vagy végigsétáltam az utcán – bármerre mentem –, az idegenek megbámultak. A szájuk elé tették a kezüket, és azt suttogták: „Az nem Finn? Izzy Jackman húga?” „Istenem, az a család… vajon milyen lehet?” „Még csak tizenhárom éves. Milyen szörnyű…”

Ez három évvel azelőtt történt, hogy Hannah Montana megjelent volna a Disney Channelen, mégis akkoriban a legtöbb tízéves a hírnévről álmodozott.

Én azonban nem voltam olyan, mint a legtöbb lány. A Teknősbéka-tó után már nem.

Miután Izzyt elragadták tőlünk, névtelenségre vágytam. Bele akartam olvadni a háttérbe. Láthatatlanná válni.

Ehelyett olyan lettem, mint egy kiállított tárgy. Mindenki akart belőlem egy darabot. A riporterek, akik utánam kiabáltak iskolába menet, tudni akarták, hogy vagyok. Milyen érzés Izzy rokonának lenni.

Emberek, akiket ismertem, és akikkel sosem találkoztam. Mindannyiuknak volt véleménye, és mindannyian részesei akartak lenni a történetnek.

Keselyűk, ahogy apám nevezte őket, miközben szétfeszítette a reluxa lamelláit a hüvelyk- és mutatóujjával. Ciccegett, amikor látta a riportereket és a közvetítőkocsikat, majd visszavonult a dolgozószobájába. A szentélyébe. A menedékébe.

Én szerettem volna elmenekülni mindattól, ami történt. Nem mintha egy ilyesmi elől el lehetne futni. A gyilkosság olyan, mint egy tóba dobott kő. A hullámok széles körben szétterjednek, a felszín alatt úgy felkavarodik minden, hogy sosem csillapodik le.

Carlsbad kísértetjárta város lett. A nővérem ott volt mindenhol, ahová csak néztem, még ott is, ahol nem kellett volna lennie. A szelleme ott volt a lagúnánál, ahol felmásztunk a sziklákra, és elfogtuk azt a békát. A boltban a csipszespolcok előtt, ahol Ditát nyaggatta, hogy vegyen neki chipset, még mielőtt elkezdett volna diétázni, és mindennek számolta volna a kalóriáját. Az udvaron, ahol Judy Blume-ot olvasott a régi függőágyban ringatózva.

Bárcsak véget érne ez, hogy mindig őt látom, és mindig rá gondolok. Szörnyű volt ez az emlékezés. Minden felhő az ő arcát mutatta, a járda minden egyes repedése eszembe juttatta a mosolyát. Olyan volt, mintha az egész világ összeesküdött volna ellenem, hogy arra emlékeztessen, ami egykor volt, és amit aztán elveszítettem.

Mintha soha nem akart volna békén hagyni.

Apámat is kísértette. Elfelejtett enni, napokig nem aludt. Egyik reggel lementem a földszintre, és ott találtam az előző napi ruhájában, amint üveges szemmel meredt maga elé.

Egyszavas mondatokban beszélt. És hétről hétre egyre soványabb lett.

– Az a nyavalyás internet – dörmögte. – Abbahagyják valaha is?

Az internet megkeserítette az életét. Olyanok, akikkel sosem találkozott, őt okolták amiatt, ami Izzyvel történt.

„Rossz szülőnek” nevezték, úgy gondolták, ha kevesebbet dolgozott volna, és jobban odafigyelt volna a lányára, a dolgok nem úgy alakultak volna, ahogy történtek. Akkor Izzynek sosem lett volna köze egy olyan férfihoz, mint Ryder Grady. A barátsága Plummal és Lúval pedig sosem vett volna ilyen halálos fordulatot.

Talán igazuk volt a károgóknak.

Talán én is rossz testvér voltam. Egyes dolgokat én is csinálhattam volna másképpen. Olyanokat, amelyek talán megváltoztatták volna az események alakulását.

Az emberek szerint apám zárkózott volt, amikor nem válaszolt a kérdéseikre. Hideg, ha a földre szegezte a tekintetét.

– Egyszer sem láttam sírni. – Hallottam, amikor az egyik ostoba szomszédunk ezt mondta a postásnak.

Az iskola kapujában az anyák azt találgatták, talán „szed valamit”. A lelkipásztorunk azt javasolta, kezdjen misére járni.

Jézus szeret téged…

Jézus furcsa módon mutatta ki a szeretetét.

Apám bíró volt, az egyik legfiatalabb, akit a kaliforniai bíróságon megválasztottak, bár nekem sosem tűnt fiatalnak. A járása cammogó volt, az Olive Garden étlapját hunyorogva nézte, ha elfelejtette magával vinni az olvasószemüvegét.

Nem mintha olyan nagy szüksége lett volna rá, mivel mindig ugyanazt rendelte.

Hadd találjam ki! Rakott padlizsánt kér, bíró úr?

Régen úgy gondoltam, hogy apám híres. Mindenki tudta, hogy ki ő. Amikor belépett valamelyik boltba, mindenki úgy köszöntötte: „Üdvözlöm, bíró úr!”. Kikérték a véleményét mindenről a horgászattól kezdve a futballig, bár apámat egyik sem érdekelte igazán (csak túl udvarias volt ahhoz, hogy ezt kimutassa).

Vagy talán csak okos. Szüksége volt arra, hogy az emberek szeressék. Hogy az ő neve mellé tegyék az X-et minden alkalommal, amikor új szavazásra kerül sor.

A nővérem és én ezt az oldalát nem láttuk. Mi csak két kislány voltunk, akik büszkék az apjukra.

– Az emberek tényleg felnéznek rá – állapította meg Izzy. – Képzeld el, milyen érzés lehet ez…

A Teknősbéka-tó után ez mind megváltozott. A bíró azon kapta magát, hogy fölötte ítélkeznek, amit nehéz volt elviselnie, mert ő is nagyon szigorúan ítélte meg saját magát. A város bírálata csak felerősítette a saját önmarcangolását:

Hogy nem vettem észre a jeleket?

Hol csúszott félre minden?

Hogy lehettem ilyen vak?

Egész felnőtt életemben én is ugyanezeket a kérdéseket tettem fel magamnak, elolvastam mindent, amit csak tudtam a Teknősbéka-tónál történtekről.

Azt hiszem, meghallgattam minden egyes podcastot, felkutattam minden Reddit-posztot. Tanulmányoztam az összes könyvet és rendőrségi jelentést. Még azt az ostoba filmet is megnéztem, amely néhány évvel korábban jött ki a kábeltévén. A körön belül, ez volt a címe. A szlogenje pedig: Azt hitte, azok a lányok a barátai… Ennek ellenére még mindig nem értettem, minden kutatásom ellenére sem, hogy történhetett ez meg. Hogyan fajult el ennyire.

Hogyan siklott így félre.

ELŐTTE

2003 végén elhagytuk Kaliforniát, és Londonba költöztünk. Három hónappal az ítélet és három nappal Szaddám Husszein elfogása után. A diktátor zilált haja és loboncos szakálla szerepelt minden újság címlapján, a mi városunkban viszont mindenki Izzyről beszélt.

– Jót fog tenni nekünk az újrakezdés – jelentette ki apám, és leragasztott egy újabb dobozt.

Az oldalára fekete, vastag filccel ráírta: KÖNYVEK. Aztán zárójelben hozzátette: FINN

– Nem Finn – nyafogtam. – Mostantól Katnek kell szólítanod.

Mintha egy új név megváltoztathatná mindazt, ami történt. Mintha attól rendbe jönne minden.

– Tessék? – kérdezte szórakozottan, és letépett egy újabb adag ragasztószalagot a fogával.

– A nevem Kat. Már nem Finn. – Hányszor mondtam már el neki?

– Ja igen, bocsánat – dörmögte. – Ehhez még hozzá kell szoknom… – A költözés gondolatához is hozzá kellett szokni.

A házat kartondobozok töltötték meg. A szobák lassan kiürültek, már csak az üres falak maradtak, lecsupaszítva, akár egy csontváz, amiről a madarak lecsipkedték a húst.

A kanapén ültem, és egy fiók tartalmát válogattam át. A kanapé egész életemben itt állt a nappaliban. Most egy fotó került fel róla az eBayre: barna sarok-ülőgarnitúra, igazi bőr…

– Elkészültél, azt is elcsomagolhatom? – kérdezte apám, majd odajött hozzám, hogy megnézze, mire jutottam. (Nem sokra.)

Kivett egy rózsaszín kagylót, melynek redőit homokszemek pettyezték. Elcsigázottan felsóhajtott.

– Már belefáradtam, hogy mindig ugyanazt mondogassam neked, Finn. Muszáj szelektálnod. Nem vihetünk magunkkal minden kacatot.

– Kat, nem Finn!

Visszavettem tőle a kagylót, és végigsimítottam a barázdáin az ujjammal.

– Ez különleges.

– Úgy tűnik, minden az. Tedd a kidobandók közé, kérlek!

Nem tudom, miért nem mondtam el neki, hogy azt a kagylót a South Beachen találtam anyával. Ha elárultam volna, talán hagyta volna, hogy megtartsam.

Anyám hat évvel korábban halt meg, 1997 júniusában, néhány rövid hónappal azután, hogy Dita, a házvezetőnőnk beköltözött hozzánk. Anyám autóbalesetet szenvedett a boltból hazafelé jövet. Az anyósülésen mellette egy hűtőtáskában rumos-mazsolás Häagen-Dazs jégkrém állt, amit én kértem tőle, mert itthon elfogyott, és az volt a kedvencem. Azért ment el aznap a boltba. És azért nem jött haza többé.

– Nem gondolkodhatsz így, galambom – mondta nekem Dita. – Nem a te hibád volt.

– Akkor kié?

Megpuszilta a fejem búbját, azt mondta, Istennek biztosan szüksége volt egy angyalra a mennyországban.

– Csak a legjobbakat választja ki.

Ezek után nagyon sokáig haragudtam Istenre. Miért nem tudta valaki másnak az anyját kiválasztani?

Szerettem megőrizni mindazokat a dolgokat, amik rá emlékeztettek. Egy pennyt, amit azért adott, hogy szerencsém legyen. Azt a tökéletesen kerek kavicsot, amit a dombokon sétálva együtt találtunk. A rózsaszín kagylót, amit apám ki akart dobatni velem.

De mondhatott akármit…

Közöltem vele, hogy kimegyek a mosdóba, aztán Dita szobájába surrantam be titokban. El akartam rejteni a kagylót az egyik dobozában. Apám úgysem vizsgálná át a házvezetőnőnk holmiját.

– Ez a hely szétesne Dita nélkül – mondogatta mindig.

Abban az évben, amikor anyám meghalt, apámat a Legfelsőbb Bíróság tagjává választották. Nem is tudom, a kettő közül melyik miatt kezdett el még többet dolgozni. Egyre többször zárkózott be a dolgozószobájába. Azt mondta, a csend aranyat ér, és ne zavarjuk.

Azt mondta, Dita a főnök.

– Hallgassatok rá, és mindig engedelmeskedjetek neki!

– Tőled kapja a fizetését. Ettől nem te vagy a főnök?

Azt mondta, csúnya dolog így beszélni valakiről, aki a saját gyerekeként szeret engem. Eszembe jutott, hogy ettől még nem válaszolt a kérdésemre, és az is, hogy valószínűleg így volt jobb. Apám szerette támogatni az „önálló gondolkodást”, ahogy ő nevezte, de azt nem szerette, ha visszabeszéltünk neki.

Cseles helyzet volt, nagyon vékony jég.

Ráadásul igaza is volt. Dita tényleg nagyon szeretett minket Izzyvel. És mi is ugyanúgy szerettük őt. Még akkor is, amikor kioktatott minket a viselkedésünk miatt, esetleg a hajunk vagy a körmünk állapotát kérte számon.

Csak nem egy kertet akarsz nevelni a körmöd alatt? Menj, és mosd meg, mielőtt megjelennek benne a bogarak…

Benyitottam a szobájába, ahol mindig fahéj- és vaníliaillat volt. Süteményre emlékeztető, és az ő illata.

Eltartott egy kis ideig, amíg rájöttem, hogy mi nem stimmel.

Két nap múlva készültünk Angliába költözni, ám az ő szobájában még egyetlen doboz vagy bőrönd sem volt bepakolva. A hajkeféi és az arckrémei mind ott sorakoztak még a pipereasztalon. A szekrénye tele volt a ruháival. A kardigánjai, a köpenyei és az a pöttyös kétrészes ruha is ott volt, amit csakis a templomba vett fel. Ötvenes méretű, mégis túl szűk rá.

Dita ruhái mindig túl nagyok és mindig túl szűkek voltak.

A polcokon ott álltak a porcelán kiscicák, amelyek egykor az ő anyjáéi voltak, aki miatt Green Riverben maradt, hogy ápolja, mielőtt beköltözött hozzánk, mert „A család a legfontosabb. Az ember mindent elkövet, hogy gondoskodjon róluk, galambom”.

Az éjjeliszekrényen az egyik Barbara Cartland puha kötésű regény hevert, a borítóján két viktoriánus kosztümöt viselő ember csókolózott. Egy doboz papír zsebkendő. Egy félig üres doboz bonbon. (Ellenőriztem, és vettem belőle egy karamellásat.)

Körülnéztem, miközben a bonbont ettem. És lassan rájöttem.

– Dita! – kiáltottam. – Dita!

Beszaladt a szobába, lisztes kezét a kötényébe törölte. Az egyik tenyerét a homlokomra tette.

– Mi a baj? Jól érzed magad?

Félrelöktem a kezét, és körbemutattam a szobában.

– A holmid… Semmi sincs összecsomagolva!

Kifújta a levegőt, és összeszorította az ajkát, aztán halkan azt felelte:

– Én nem megyek veletek, galambom.

Az arcát figyeltem, vártam, mikor mondja azt, hogy viccel. De komoly maradt.

– Miről beszélsz?

Gyakorlatilag ő nevelt fel, miután anyám meghalt. Ő volt az, aki esténként betakart és reggel felkeltett, hogy iskolába menjek. Már akkor tudta, mi a bajom, amikor még meg sem szólaltam. Mindig tudta, mit mondjon, hogy helyrehozza a dolgokat.

Hát persze, hogy velünk jön. Nem költözhetünk el nélküle!

Annyira szeretlek titeket, lányok, mint ide a hold meg vissza – mondogatta Izzynek és nekem.

Három és fél éves voltam, amikor megérkezett hozzánk hatalmas bőröndjével és Mary Poppins-esernyőjével. Ez volt az az év, amikor Madeleine Albright lett az első női külügyminiszter, és a Broadwayn bemutatták az Oroszlánkirályt. Miután jobban megismertük Ditát, apám azzal viccelődött, hogy ez volt az igazi előjel. Nem létezik olyan, amit Miss Dita meg ne tenne a kölykeiért!

Anyám óvatosan mutatott be neki, elmagyarázta, hogy ő lesz az új házvezetőnő, és velünk fog lakni. Segít vezetni a háztartást, és rendben tartani az otthonunkat.

– Köszönj neki szépen, Finn!

Lebiggyesztettem az ajkam, és azt feleltem:

– Nem szoktam csúnyán köszönni.

Felnevetett, zengő hangja pontosan illett nagy, göndör fürtjeihez. A hang egyenesen a gyomrából tört fel. Hátravetette a fejét, kilátszott az egész fogsora, úgy kacagott. Még sosem láttam ilyen fehér fogsort. Megkérdeztem tőle:

– Te fogorvos vagy?

Leguggolt elém, hogy egy magasságban legyünk, és megfogta a kezem. Aztán szétnyitotta a karom, majd összezárta.

– Attól tartok, túlságosan szeretem a süteményeket ahhoz, hogy fogorvos legyek – mondta kuncogva, én pedig azonnal tudtam, hogy barátok leszünk.

Rögtön megkedveltem. Imádtam a fahéjas süteményei illatát, és kiderült, hogy elkészíteni is csodálatosan tudja őket, bár az igazi specialitása az őszibarackos cobbler volt.

– Hány éves vagy? – kérdeztem tőle.

Ő megütögette az orrát oldalról.

– Elég idős ahhoz, hogy ne áruljam el.

Sosem tudtam meg a valódi korát, bár az biztos, hogy nem volt már „mai csiperke”, ahogy ő mondta magáról. Apám ezért elnevezte Mrs. Malapropnak, ugyanis gyakran nem a megfelelő szövegkörnyezetben használta a szavakat, mondjuk egy ritkábban előforduló idegen kifejezéssel cserélte fel, melynek hangzása hasonlított a szövegkörnyezetbe illő szóhoz, figyelmen kívül hagyva, hogy nem illik oda, így valójában helytelenül használta. Sokáig azt hittem, hogy ez az igazi vezetékneve.

Nevetségesnek tűnt a gondolat, hogy nem jön velünk Londonba. Biztos csak félreértettem.

– Úgy érted, egy másik repülővel jössz?

Talán csak tovább marad itt, hogy bezárja a házat. Elpakolja az utolsó dolgokat is. Ha igen, talán mégiscsak tud segíteni nekem eltenni a kagylót…

Megrázta a fejét.

– Nem, kicsim. Nem másik géppel megyek.

– Akkor mi? Nem értem.

Nagy levegőt vett, és azt mondta, majd apám elmagyarázza.

– De…

– Beszélj apukáddal, galambom…

– Jól van, beszélek is vele – feleltem, mintha ez fenyegetés lett volna.

Bevonultam a nappaliba, ahol apám épp egy újabb dobozt ragasztott le.

– Dita azt mondja, ő nem költözik velünk Londonba. Meg kell mondanod neki, hogy velünk kell jönnie.

Apám letette a celluxot, és a halántékára szorította az ujjait.

Néztem előregörnyedő vállát és lefelé görbülő száját.

– Apa? – kérdeztem, a gyomrom görcsbe rándult. Aztán halkabban hozzátettem: – Mi folyik itt?

– Nem tudtam neki vízumot szerezni – felelte.

– Miről beszélsz? Nekünk tudtál.

– Az más. Sajnálom. Mindent megpróbáltam, Finn. – Karba tettem a kezem, és közöltem, hogy akkor próbálja még jobban.

Az ember bármit elérhet, ha igazán akarja, mondogatta régen a nővéremnek és nekem. Ez volt az egyik „tanítása az életre”.

Csak igazán meg kell dolgozni érte. Egy kicsit odatenni magad.

Nyilvánvalóan ő nem próbált meg mindent. Ezt meg is mondtam neki.

Lassan megrázta a fejét, és azt mondta, sajnálja.

– Megpróbáltam mindent, amit tudtam, kicsim. – Közben azonban nem nézett rám.

Sírva fakadtam.

– Neki is jönnie kell! Ő a családunkhoz tartozik.

A már csak ő maradt kimondatlanul lebegett a levegőben sok minden mással együtt.

Végül apám a szemembe nézett.

– Én vagyok a családod, Finn.

– Meg Dita – kiáltottam. – És már mondtam neked. A nevem Kat!

MOST

A nő a vonal végén ismét megszólal:

– Itt vagy még, Finn? – Finn…

A hangja szakadozik, darabokra hullik a vonalban, és mint üvegcserepek szúrják az ereimet.

Honnan tudja, ki vagyok?

Hogy talált meg?

Honnan szerezte meg a számom?

Miután Angliába költöztünk, apám végre nem szólított többé Finn-nek. Néha még egyszer-kétszer eltévesztette, de minden alkalommal kijavítottam, és fokozatosan hozzászokott az új nevemhez. Vagy csak már nem érdekelte többé, hogy ki voltam régen.

Azt tudom, hogy engem tényleg nem érdekelt.

Lassan már nem érdekelt semmi. Keményen dolgoztam rajta, rájöttem, hogy az az egyetlen megoldás, ha nem érzek semmit. És mit nem voltam hajlandó feláldozni azért, hogy ne érezzek semmit? Mit nem voltam hajlandó megtenni?

Úgy vágytam a zsibbadtságra, mint ahogy a korombeli lányok a kalandra. Bárcsak ki tudtam volna zárni a tudatomból azt, ami történt!

Bárcsak elhitethettem volna magammal, hogy semmi közöm hozzá. Hogy nem az én hibám volt.

Az iskolában a buddhista életkerékről tanultunk. Az éhes szellemekről, akiknek üres a gyomra, mert nem tudják megtölteni semmivel, hiszen a nyakuk túl vékony ahhoz, hogy lemenjen rajta az ennivaló. Apám és én is ilyen éhes szellemek voltunk, nem tudtunk összekapcsolódni a világgal. Belül üresek voltunk.

– Nem tudom, hogyan lépjek túl rajta – vallotta be nekem egyszer.

– Én sem – válaszoltam neki ebben a ritka pillanatban, amikor mindketten megnyíltunk egymás előtt. Izzy és az Angliába költözés után mindketten magunkba fordultunk. Bezárkóztunk.

A szobám ajtaja mindig csukva volt, a Coldplay Fix You-ja sírt panaszosan a falakon keresztül, miközben kísérletképpen először kóstoltam bele a vodkába, és feketére festettem a körmöm.

Csak éjszaka engedélyeztem magamnak, hogy kicsorduljanak a könnyeim, amikor elcsendesedett a ház. A néma könnycseppek a párnámba csorogtak.

– A nevem Kat. A nevem Kat… – Úgy mondogattam ezt, mint valami mantrát, hogy biztonságban érezzem magam.

Újra és újra elsuttogtam magamban, amíg a zokogás csillapodni nem kezdett, és végül álomba szenderültem.

A nevem Kat…

Olyan hosszú ideig mondogattam, hogy már majdnem elhittem. A vonal túlsó végén lévő nő azonban tudta, hogy ez hazugság.

Tudta, hogy a nevem nem Kat. Hanem Finn Jackman.

ELŐTTE

Hirtelen szeszélyből választottam ezt a nevet. Éppen egy KitKatet majszoltam, és úgy nyalogattam le a csokoládét az ujjamról, hogy apám mindig azt mondta, egy hörcsögre emlékeztetem.

– Az anyád is mindig így ette…

– Biztos, hogy nem akarod jobban átgondolni? – kérdezte Dita, amikor közöltem vele később, hogy ez lesz az új nevem.

Megráztam a fejem, és azt mondtam neki, hogy nem. A Kat jó lesz.

Csupán arra vágytam, hogy valaki más legyek. Nem érdekelt, hogy ki, csak más, mint Finn Jackman.

Mennyire különbözött ez attól, mint amikor először változtattam nevet.

Az anyám imádott olvasni. Engem és a nővéremet a kedvenc irodalmi szereplőiről nevezett el, bár egyik név sem lett tartós.

Izzyt a Büszkeség és balítélet Elizabeth Bennetje után keresztelték Elizabethnek. Apámnak nem tetszett igazán, úgy érezte, túl hivatalos név egy ilyen „kisgyereknek”, és azonnal lerövidítette „Lizzie”-re, amely idővel Izzyre rövidült. Ez a név azonnal ráragadt, bármennyire is próbálta anyám továbbra is Elizabethnek szólítani.

Velem is megpróbálta, de nálam sem járt sikerrel. Én soha nem akartam Anne lenni, mint ahogy arra sem lehetett soha rábeszélni, hogy levegyem a kertésznadrágomat vagy lemásszak a fáról. Lennél szíves lejönni onnan? Te egy kislány vagy, nem egy gorilla…

– Utálom az Anne nevet.

Utáltam az Anne a Zöld Orombólt is. Milyen finomkodó!

– Az Anne egy nagyon szép név. Mindenkit Anne-nek kellene hívni.

Apám felnevetett.

– Az szép lenne…

Egyszer kivette a Huckleberry Finn kalandjai című filmet a videótékából.

– A DVD-k annyira mások. Ha összehasonlítod a képminőséget a videókazettákkal…

Az egyik esős délután együtt néztük meg. Elhelyezkedtünk a kanapén gumicukorral és egy nagy tál vajas popcornnal.

– Huck csodálatos – mondtam teli szájjal.

Rokonlelkek voltunk, ő is ugyanúgy ellene volt a „civilizáltságnak”, mint én. Őt senki sem tudta puccos ruhákba öltöztetni, és senki nem kiabált rá, ha kilökte a cigarettát az emberek szájából, hogy ne kapjanak tüdőrákot.

Amikor már a stáblista ment, anyám bejött a szobába. Leült a kanapé karfájára, és belemarkolt a pattogatott kukoricába. Egyenként tette a szájába a szemeket, mintha madárfiókát etetett volna.

– Mit néztetek?

Apám elmondta neki, én pedig közöltem vele, hogy meg akarom változtatni a nevem. Huck az új hősöm, ezért mostantól így kell szólítaniuk.

– Nem lesz Huckleberry a neved – felelte anyám. Az arcán olyan elszánt kifejezés látszott, mint amikor rájött, mit csináltam a Marlborójával.

– Akkor Finn.

És így lettem Finn.