Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

Első fejezet A jeltüzek éjszakája

Második fejezet Edie unokahúgom Eyemouthból

Harmadik fejezet Az árnyék a tengeren

Negyedik fejezet Jim választása

Ötödik fejezet A különös hajótörött

Hatodik fejezet A vándorló sas

Hetedik fejezet A corriemuiri Peel-torony

Nyolcadik fejezet A cutter megérkezése

Kilencedik fejezet A west-inchi események

Tizedik fejezet Az árnyék újra megjelenik

Tizenegyedik fejezet A nemzetek gyülekezése

Tizenkettedik fejezet Az árnyék a szárazon

Tizenharmadik fejezet A zivatar vége

Tizennegyedik fejezet A halálos visszatorlás

Tizenötödik fejezet A történet vége

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Arthur Conan-Doyle

A NAGY ÁRNYÉK

fordította:
ismeretlen

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-834-2 EPUB
ISBN 978-963-559-835-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
The Great Shadow

első kiadás: 1892
az elektronikus változat a 2002. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Édouard Detaille (1848 – 1912) Napóleont
ábrázoló festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Első fejezet
A jeltüzek éjszakája

Különös, hogy én, Jack Calder, West-Inchből, még most is a XIX. század közepén, noha csak ötvenöt éves vagyok és a feleségem legföljebb hetenkint egyszer talál egy-egy ősz szálat a hajamban: - különös, mondom, hogy életem első fele olyan időkbe nyúlik vissza, amikor az emberek gondolkodásmódja és szokásai úgy elütöttek a mostaniaktól, mintha nem is ezen a bolygón laktunk volna. Most, ha végigsétálgatok a földjeimen, jól látom Berwick felől azokat az apró füst fellegeket, melyek eszembe juttatják a csodás százlábú szörnyeteget - melynek szén az abrakja, a gyomra pedig hemzseg a benne szorongó emberektől. Verőfényes napokon jól látom a rézkohók izzását Corriemuir közelében; ha pedig kinézek a tengerre, ott megint csak az előbbi szörnyeteg ötlik szemembe - talán tíz-húsz is -, amint feketén kígyózó füstfarkat hagynak a levegőben, csillámló, tajtékos barázdát szelnek a vízben, s oly könnyen haladnak szél ellenében, mint a lazac a Tweed habjaiban fölfelé. Szegény jó apámnak erre a látványra bizonyára elállt volna a szava meglepetésében és haragjában; mert ő nagyon félt mindentől, ami a Teremtőt megsérthette vagy a Természet rendjét fölforgathatta, s ezért minden újítást bűnnek, égre kiáltó istenkáromlásnak tartott. Mindaddig, amíg az isten lovat teremtett, atyám bizonyára nyeregben, sarkantyúsan utazott volna: neki ugyan hiába épített vasutat a birminghami inzsellér.

De még ennél is jobban meglepte volna az a békés szellem és gyöngéd felebaráti szeretet, mely az emberek szíveit betölti; meg az újságok és a meetingek, ahol örömmel emlegetik, hogy nincs háború - kivéve talán a négerekkel. Mert akkor, mikor ő meghalt, már csaknem megszakítás nélkül - s ez is csak két évig tartott - egy negyedszázad óta az egész világ harcban állott. Gondolják ezt meg önök, akik háború alatt születtek, nőttek fel, nősültek meg, kisgyermekeik születtek - s a háború egyre tartott. Azok, akik daliás ifjú éveiket a háborúban töltötték el, megrokkantak, elaggottak - s a háború egyre tartott. Nem csoda, ha a nép lassanként úgy kezdte tekinteni a háborút, mint a dolgok rendes állapotját, és csodálkozva gondolt arra az eshetőségre, ha a béke beállna. E hosszú idő alatt verekedtünk a hollandusokkal, a dánokkal, a spanyolokkal, a törökökkel, a jenkikkel, a montevideóiakkal - s úgy látszott, hogy ebben a folytonos küzdelemben civakodnunk kell minden közelebbi és távolabbi rokonainkkal. De legtöbbet harcoltunk mégis a franciákkal - s legjobban gyűlöltük, féltük és csodáltuk azt a nagy hadvezért, aki vezette őket.

Hiába torzították el, hiába szidták, átkozták, hiába énekeltek róla gúnyversekben, hogy gazember: azért mégis biztosíthatom önöket, hogy a félelem ettől az embertől úgy függött egész Európa fölött, mint egy roppant sötét árnyék, s volt rá idő, mikor egyetlen éjszakai jeltűz a partokon elég lett volna, hogy minden asszony térdre hulljon és minden férfi fegyvert ragadjon. Mindig győzött: ez volt a félelem oka. Úgy látszott, hogy ő vezeti a végzetet. S mi tudtuk, hogy ez az ember Franciaország északi partjain áll százötvenezer veterán harcossal, és hajói is vannak, hogy a szoroson átkelhessen. De régi már az a történet, hogy hogyan fogott fegyvert hazánk összes felnőtt lakosságának egyharmada - és hogyan zúzta pozdorjává a mi kis egyszemű, egykarú admirálisunk a francia hajóhadat. Még akkor is volt Európában egy szabadon gondolkodó, szókimondó nemzet.

A tweedmouthi dombon készen állt egy óriási máglya tuskókból és kátrányos gerendákból; ez lett volna a jeltűz: és én jól emlékszem, hogy éjszakáról éjszakára tágra nyílt szemekkel lestem, hogy mikor lobban föl. Akkor még csak nyolcéves voltam, de a bánat ebben a korban nő legjobban a szívhez, s nekem úgy tetszett, hogy az ország java és biztonsága bizonyos tekintetben tőlem és éberségemtől függ. És aztán egy éjszaka, amint lestem a jeltüzet, hirtelen fölsziporkázott egy vékony lángnyelv a dombon - egyetlen vörös kígyó a sötét éjszakában. Emlékszem, hogyan dörzsöltem a szemeimet, hogyan csipkedtem magamat, hogyan vertem könyökömet az ablak kőpárkányához, hogy meggyőződjem, vajon csakugyan ébren vagyok-e. Majd a láng magasabbra csapott, és vérvörös visszfénye veresre festette a tengert: én pedig kirohantam a konyhába, és sikoltozva mondtam atyámnak, hogy a franciák kikötöttek a parton, mert a tweedmouthi jeltűz ég. Apám éppen Mr. Mithellel beszélgetett, aki akkor jogot tanult Edinburghban, s én még most is magam előtt látom őt, amint pipáját kiverte a tűzhelyen és a pápaszeme fölött nézett rám.

- Biztos vagy benne, Jack? - kérdezte.

- Mint a halálban! - lihegtem én.

Az asztalon fekvő biblia után nyúlt, a térdére fektette és fölnyitotta, mintha olvasni akart volna nekünk: de aztán csöndesen becsukta, és kirohant a konyhából. Mi is utánamentünk, a jogász meg én, és követtük őt a kapuhoz, mely a hegyek felé vezető útra nyílott. Innen tisztán láthattuk a nagy jeltűz vörös fényét és egy másik, kisebbnek a parazsát, melyet északra, Aytonban gyújtottak. Anyám két nagykendőt hozott utánunk, hogy meg ne fázzunk a ködös éjszakában, s mindnyájan ott maradtunk reggelig, keveset beszélve egymással, s ezt a keveset is csak susogtuk. Az országúton egymást érte a nép, mert igen sok bérlő és gazda beállott önkéntesnek a berwicki nemzetőr zászlóaljba, s ezek most oly gyorsan vágtattak csapataikhoz, amint csak bírtak. Ezek odakiabáltak hozzánk, hogy a berwicki jeltűz ég, és a riadót Edinburgh Castle máglyája kezdte. Néhányan az ellenkező irányba vágtattak, ezek stafétát vittek Edinburghba, köztük a földesúr fia meg Clayton mester, a főszolgabíró és még néhányan. A többiek közt egy délceg, daliás termetű férfiút is láttam, aki tüzes pej paripán lovagok, és a kapunk előtt megáik, hogy útbaigazításokat kérjen tőlünk az útra nézve. Levette a kalapját, hogy kissé lehűljön, s én jól láttam, hogy kedves, gyöngéd, hosszúkás arca van, magasan ívek, sűrű szemöldökei pedig egészen belenyúltak homlokára hulló hajába.

- Azt hiszem, hogy vaklárma az egész - szólt hozzánk. - Lehet, hogy jobb lett volna, ha ott maradok, ahol voltam; de mivel már eddig rájöttem, most már fölkerestem az ezredemet.

Ezzel lova szügyébe vágta a sarkantyút, s rohant lefelé a meredek úton.

- Én jól ismerem ezt - mondta a jogász, utánabiccentve a fejével. - Ügyvéd Edinburghban, jó tollú író, és különlegesen szép verseket farag. A neve Walter Scott.

Azelőtt egyikünk sem hallotta a nevét; de nemsokára egész Skótországban nem volt egy név, amelyet jobban ismertek volna az övénél: s mi sokszor visszaemlékeztünk, hogyan kérdezősködött tőlünk az út felől ama rettenetes éjszakán.

Reggel felé azonban mégis lecsillapodtunk. Szürke, ködös, hideg nap volt, és anyám bement a házba, hogy teát főzzön melegítőnek, midőn az úton dr. Hosrscroft csézája döcögött felénk; az orvos meg Jim, a fia ültek benne. Az orvos a fülére húzta barna köpenyegének a gallérját, és pokoli rosszkedvűnek látszott; mert Jim, aki csak tizenöt éves volt, megszökött Berwickből a legelső jelre, és magával vitte atyjának új fegyverét is. Atyja egész éjjel vadászott rá, míg el tudta fogni, s a szökevény most ott gubbaszkodott a kocsiban, melynek ülése alól kikandikált az ellopott puska csöve. Ő is éppen olyan mogorván nézett, mint az atyja; kezeit a zsebébe mélyesztette, szemöldökeit komoran összevonta, a felső ajka pedig egészen kicsúcsosodott bosszúságában.

- Egy szó sem igaz az egészből! - kiáltott hozzánk az orvos. - A franciák nem kötöttek ki, és a sok skót bolond hiába nyargalászott az utakon egész éjszaka.

Jim valamit morgott erre, az apja pedig ökölbe szorított csontos kezével jól fejbe vágta a fiát, úgy, hogy a gyerek álla leesett a mellére, mintha kővel dobták volna fejbe. Atyám megcsóválta a fejét, mert szerette Jimet; de aztán mi is bementünk a házba, pislogva és bóbiskolva, s noha alig bírtuk a szemeinket nyitva tartani, most, hogy már biztonságban éreztük magunkat, mindnyájunk szíve örömben ujjongott, és én alig emlékszem, hogy kétszer-háromszor lettem volna olyan boldog egész életemben.

De mindennek nagyon kevés köze van ahhoz, amiért tollat fogtam; de ha valakinek jó emlékezőtehetsége van, s amellett ügyes is, nem ránthat elő az agyából egyetlen gondolatot anélkül, hogy egy egész tucat is utána ne szakadjon. Azonban most jut eszembe, hogy de bizony van köze ennek is az én történetemhez: mert Jim Horscroft oly rettenetes módon összezördült az atyjával, hogy az öreg összeszedte a gyerek holmiját, és elküldte a berwicki akadémiába, s mivel atyámnak is régi szándéka volt, hogy engem beadjon oda, most fölhasználta a kedvező alkalmat, és Jimmel együtt engem is útnak indított.

Mielőtt mégis szólnék erről az iskoláról, visszamegyek oda, ahol tulajdonképpen kezdenem kellett volna, s elmondom önöknek, hogy ki és mi vagyok; mert meglehet, hogy e sorokat olyanok is olvassák, akik nem a határszélen laknak, és sohasem hallottak a Calder családról, mely West-Inchben lakik.

A fülnek elég jó hangzású ez a név: West-Inch, pedig hát nem valami szép uradalom az, kastéllyal, hanem nagy, jobbára kopár, szeles birkalegelő, melyet a tenger bemélyedései nagyon is megszaggatnak: éppen csak oly szegényes gazdaság, hogy takarékos ember, ha szorgalmasan dolgozik, megfizetheti a haszonbért, és vasárnaponként vajat is ehetik savó helyett. A közepén emelkedik a palafödeles, nagy szürke kőház, melynek kapufélfája fölött kőbe vésett számok mutatják - „1703” -, hogy mikor épült; mindjárt mögötte van az ököristálló. Itt élt a mi családunk már több mint száz év óta, s ezalatt, bár mindig szegények maradtak, mégis kivívták a közbecsülést; mert a vidéken a régi bérlőt gyakran jobban szeretik, mint az új földesurat.

Valami különös dolog tette nevezetessé a west-inchi majorházat. Az inzsellérek meg a többi hozzáértő urak mind azt mondták, hogy a határvonal Skótország és Anglia között éppen kettéosztja a házat: úgy, hogy a hálószobánknak fele angol, a másik fele meg skót területen volt. Azt az ágyat, amelyben én aludtam, úgy állították föl, hogy a fejem északra, a lábaim meg délre estek a határvonaltól. A barátaim azt mondják, hogyha megfordítva feküdtem volna, sem a hajam nem lett volna olyan szőke, sem az elmém olyan magába mélyedő. Annyi bizonyos, hogy életemben többször tapasztaltam, hogy bár az én skót fejem nem látott utat a menekülésre a veszélyből, izmos angol lábaim mindannyiszor segítségemre jöttek és kimentettek. De az iskolában azért vége-hossza nem volt a csúfolódásnak: „félig angolnak”, „Nagy- Britanniának”, néha meg éppen „Egyesük Jakabnak” gúnyoltak. Valahányszor pedig verekedés tört ki a skót és angol fiúk között, az egyik fél mindig a bokámat verte, a másik pedig a füleimet tépázta - míg a röhögéstől bele nem fáradtak: s ezt nagyon sikerült tréfának tartották.

Eleinte nagyon nyomorultnak éreztem magamat a berwicki akadémián. Birthwistle volt az igazgatótanító és Adams volt az osztályfőnök, de én egyiket sem szerettem. Természettől fogva szerény és tartózkodó lévén, nemigen tudtam megbarátkozni sem a tanítókkal, sem iskolatársaimmal. West-Inch toronyiránt kilenc, az országúton pedig tizenegy mérföldnyire volt Berwicktől, és a szívem nagyon elszorult, valahányszor erre a nagy távolságra gondoltam, mely anyámtól elválasztott; mert, s ezt talán önök is tudják, a velem egykorú fiúk rendesen büszkén hánytorgatják, hogy nincs szükségük anyjuk gyöngédségére, de mégis elkeserednek, ha nélkülözniük kell az anyai szeretet gyöngédségét. Velem is így történt, s végre már odáig jutottam, hogy nem bírtam tovább kitartani; elhatároztam tehát, hogy megszököm az iskolából, és oly gyorsan hazamegyek, amint csak lehet. Az utolsó pillanatban azonban oly szerencsés voltam, hogy mindenkinek tetszését és bámulatát megnyertem: a vezérigazgatótól az utolsó iskolás suhancig mindenki úgy megbecsült, hogy az iskolai élet szinte dicsőség lett rám nézve. Mindezt pedig annak köszönhettem, hogy véletlenül lezuhantam a második emeleti ablakból.

A dolog így történt. Egy este Ned Barton, aki az osztály legmarkosabb fickója volt, alaposan ellazsnakolt; ez volt a végzetes utolsó csepp, amely keserűségem színig telt serlegében már nem fért meg, s egész tartalmát kizúdította. Azon az éjszakán, mialatt könnytől ázott arcomat a lepedőbe temettem, megesküdtem, hogy holnap reggel már vagy West-Inchben leszek, vagy legalább úton hazafelé. A hálótermünk a második emeleten volt, de én híres mászó voltam, és a fejem sem szédült a magasban. Gyerekkoromban számtalanszor megtettem, hogy West-Inchben a padlásról, egy kötelet csavarva a derekam körül, himbálóztam a levegőben: noha a tető ötvenhárom láb magasan volt a földtől. Ezért nem is igen aggódtam amiatt sem, hogy majd csak kirepülök a Birtwistle-intézet hálóterméből is. Sokáig aggodalmasan vártam, míg a köhögés, hápogás egészen elcsendesült s a hosszú sorban álló ágyak apró lakói mind elszunnyadtak; akkor óvatosan, csendesen fölkeltem, felöltöztem, kezembe vettem cipőimet, és lábujjhegyen az ablakhoz surrantam. Fölnyitottam az ablakot, és kitekintettem. Alattam terült el a kert, és közvetlen az ablaknál, egészen a kezem ügyében volt egy hatalmas körtefa kinyúló ága. Ennél jobb létrát nem is kívánhattam volna magamnak. Ha már egyszer lent voltam a kertben, még csak egy öt láb magas falon kellett átmásznom, s akkor már csak a távolság választott el hazulról. Az egyik kezemmel jól megmarkoltam az ágat, egyik térdemmel már rá is térdeltem, és éppen el akartam magamat lökni az ablaktól, midőn hirtelen megálltam, és oly mozdulatlanul maradtam az ég és föld között, mint a sóbálvány.

A falkerítés tetejéről egy arc bámult felém. A félelem borzongása járt át, midőn azt a sápadt és mozdulatlan arcot megpillantottam. A holdvilág egészen reásütött, és az arc szemei lassan forogtak, fürkésztek jobbra-balra, noha engem a körtefa lombjai elrejtettek előle. Aztán egyetlen lódulással az egész arc, a nyak, a vállak, a derék, szóval az egész alak látható lett. A férfi leült a fal tetejére, mint valami lóra, s aztán nagy erőlködéssel fölhúzott maga után egy körülbelül velem egykorú fiút is, aki úgy szepegett, mintha erővel fojtaná el a zokogását. A férfi megrázta, néhány durva szót súghatott a fülébe, s aztán mind a ketten egyszerre leugrottak a kertbe. Én még mindig ott libegtem a levegőben: egyik lábam még az ablakpárkányon, a térdem pedig már a faágon volt, és mozdulni sem mertem attól féltemben, hogy észrevesznek - mert jól hallottam, hogy lopva és óvatosan közelednek a házhoz az árnyék félsötétjében. Rögtön aztán közvetlenül a lábaim alatt, halk recsegést, csörrenést hallottam, mit a földre eső üvegcserepek éles csörömpölése követett.

- Ez megvan - suttogta a férfi halkan. - Ezen a nyíláson már beférsz.

- De az üvegcserepek szúrnak! - siránkozott a fiú panaszos hangon.

A férfi úgy elkáromkodta magát, hogy nekem a hátam is megborzongott belé.

- Bemenj, kölyök - vicsorgott a szegény fiúra -, bemenj, vagy...

Nem láthattam, hogy mit csinált, hanem rögtön aztán egy elnyomott fájdalomkiáltást hallottam.

- Megyek! Megyek! - nyöszörgött a kisfiú.

De többet már nem hallottam, mert a fejem hirtelen elszédült, lábam alól elvesztettem a talajt, rettenetesen fölordítottam, aztán szálltam, repültem lefelé, és egész kilencvenöt fontnyi súlyommal a tolvaj meghajlított hátára zuhantam. Ha önök azt kérdezik, hogy hát ez hogyan történt: én még most sem adhatok fölvilágosítást, hogy szándékosan vagy véletlenül estem-e a tolvajra. A fickó éppen félig meg- görbedve előrehajolt, és fölemelve tartotta a kisfiút, aki mászott befelé az ablakon, mikor én rázuhantam, éppen oda, ahol a nyak a törzshöz nőtt. Hörögve fölordított, aztán az arcára bukott, háromszor is körülhempergett a földön, és a lábával görcsösen dobolt a füvön. A kisfiú villámgyorsan eltűnt, s jól láttam, amint átkapaszkodott a falon. Én magam torkom szakadtából ordítottam, és ijedten tapogattam az egyik lábamat, amely bokában úgy fájt és égett, mintha tüzes vaskarikát húztak volna rá.

Természetesen nemsokára az egész ház, az igazgatótól a cipőtisztítóig mind kicsődült a kertbe lámpásokkal és gyertyákkal. Az esettel hamar tisztába jöttek; a betörőt egy saroglyán elvitték, engem pedig nagy ünnepélyességgel fölcipeltek a betegterembe, ahol kificamodott bokacsontomat Purdie orvos, e néven az ifjabbik a két testvér között, azonnal helyreigazította. Ami a rablót illeti, azt találták, hogy mind a két lábára megbénult, s az orvosok nem tudtak megegyezni afölött, hogy vajon használhatja-e vagy sem a lábát. De a törvény nem is engedett nekik időt, hogy ezt a kérdést eldöntsék, mert a rablót a Carlyle- esküdtszék hat héttel később egyszerűen felköttette. Bebizonyult, hogy ez volt Észak-Anglia legvakmerőbb betörője, aki legutóbb is három gyilkosságot követett el, s azonfölül is elég bűne volt, hogy akár tízszer is fölakasszák.

Nos, tehát gyermekségemről szólva nem hallgathattam el ezt az eseményt, amelynél fontosabb akkoriban nem is történt velem. De most már nem térek ki többé, és egyenesen a tárgyhoz fogok, mert ha elgondolom, hogy mennyi mindent meg kell még írnom, bizony meghökkennek: annyi fontos dolog vár még reám. Mert még az is nagy dolog, ha az ember csak a saját szerény és kicsinyes viszonyairól számol be: de ha valakinek oly nagy dolgokban volt része, mint aminőkről én akarok írni, hát az bizony nagyon nehéz dolog, s nagyon óvatosnak kell lennie, hogy úgy sikerüljön, amint az legillőbb: de, hála istennek, az én emlékezetem még nagyon is élénk, s mielőtt hozzáfognék, még egyszer alaposan átgondolok minden eseményt, minden részletet.

Ez a tolvaj fogás volt az első lépés a barátság felé, mely szorosan összefűzött engem Horscroft Jimmel, az orvos fiával. Mindjárt az első naptól fogva, hogy megérkezett, ő volt az iskola első legénye, matadorja: mert még ugyanabban az órában eldöngette Bartont, a régi matadort, és úgy bevágta a széles padok közé, hogy csak úgy nyekkent. Jim már akkor is csak a kezével és lábával érvelt, már akkor is tagbaszakadt, izmos fiú volt, keveset beszélt, de annál többet ütött, szeretett széles vállaival nekidúlni a falnak, és a kezeit ilyenkor mélyen eltemette nadrágzsebeibe. Emlékszem, hogy már akkor is rendesen egy szalmaszálat szorongatott a szája szögletében, ahol később a pipaszárat szopogatta. Éppen olyan jó és olyan rossz volt már akkor is, mint később.

Nagy isten, milyen tisztelettel bámultunk rá valamennyien! Mindannyian csak neveletlen, vad suhancok voltunk, és mint a vadak, meghajoltunk a hatalom, a nyers erő előtt. Ott volt Tom Carndale Applebyből, aki éppen olyan könnyen írt alkaioszi ódákat, mint disztichonokat, de azért Tomnak mindenki fittyet hányt; ott volt Willie Eamshad is, aki minden évszámot tudott, s Ábel meggyilkolásától kezdve minden fontosabb esemény időpontja a nyelve hegyén volt, úgyhogy a tanító is hozzá fordult, ha valami éppen nem jutott eszébe - hanem Willie szűk mellű, vézna fickó volt: és mi hasznát vette az évszámainak, mikor Jack Simons, a harmadik alsó osztályból, az egész folyosón végigverte őt a nadrágszíja csatos végével? Ilyen dolgot Horscroft Jimmel nem lehetett elkövetni. Micsoda legendák keringtek szájról szájra az erejéről! Hogyan ütötte be öklével a játékterem tölgyfa ajtaját; hogyan kapta ölbe Long Merridew-t, amint a labdával szaladt, és hogy vitte őt, a labdát, futva, mindenkit megelőzve, a célhoz. Nekünk úgy tetszett, hogy nem is illenék hozzá, ha nagyon törné a fejét a spondeusokon és dactilusokon, vagy ha nagyon sokat törődnék azzal, hogy ki írta alá a Magna Chartát. Mikor egyszer az egész osztály jelenlétében azt mondta, hogy ezt az okmányt Nagy Alfréd király adta ki, mi többiek valamennyien valószínűnek tartottuk ezt, és azt gondoltuk, hogy Jim talán mégiscsak jobban tudja, mint az, aki a könyvünket írta.

Szóval ez a tolvaj kaland irányozta figyelmét reám; mert megcirógatta a fejemet, és azt mondta, hogy bátor kis ördög vagyok, ami engem oly büszkévé tett, hogy egy álló hétig kidüllesztettem a mellemet. Két éven át belső, meghitt barátok voltunk, mert - noha meglehetős korkülönbség volt közöttünk, és Jim néha dühében vagy meggondolatlanul, sokszor keserűen meg is bántott - én úgy szerettem őt, mint idősebb bátyámat, és annyit sírtam, hogy a tintásüveg is tele lett volna vele, mikor elváltunk, s ő Edinburghba ment, hogy atyja hivatását, az orvostudományokat tanulja. Öt évvel később én is elhagytam a Birthwistle-intézetet. Akkor már én is matador voltam, olyan erős, szívós, kitartó, mint az Indián - noha sem súlyban, sem izmosságban nem mérkőzhettem nagy elődömmel. A jubileum esztendejében hagytam el az intézetet, s aztán három évig otthon maradtam, s a tejgazdaságra, szarvasmarha-tenyésztésre adtam magamat; de a hajóhadak és hadseregek még egyre küzdöttek, viaskodtak, és Bonaparte fenyegető árnyéka még folyton ott libegett hazánk fölött. Hogyan gondolhattam, hogy az én kezem is közreműködik a véres munkában, mely e fenyegető árnyéktól megszabadítja a világot?