Kerék András

OTTHONRÓL HAZA

OTTHONRÓL HAZA

© Andrew Kerek, 2024

A fordítás a Coming Full Circle címmel

2012-ben megjelent eredeti kiadásból készült.

Fordította

© Kerék-Bárczy Szabolcs, 2024

Szerkesztő

Bokor Pál

E-pub tördelés, műszaki szerkesztés

Kiss András

Borító:

Porkoláb

A kiadásért felel

az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press Kiadó,

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

www.atlanticpress.hu

E-mail:
atlantic.new@atlanticpress.hu

Minden jog fenntartva

© Atlantic Press Kiadó, 2024

ISBN 978-963-557-070-6

Tartalom

Második rész

11. ANN ARBOR: ELSŐ AMERIKAI OTTHONOM – 1957-63

Ruháim és más szükséges holmijaim adományokból származtak, részben a Vöröskereszttől Camp Kilmerből, részben Ann Arborból. Főleg az egyház tagjaitól kaptam igazán törődő segítséget attól a pillanattól kezdve, hogy betettem a lábamat a városba. Ahogy most újra olvasom az akkor a szüleimnek írt leveleimet (amelyeket anyám gondosan megőrzött és később visszaadott), még mindig meghat jótékonyságuk emléke:

„A lakosság, az egyház tagjai, az ismerősök és ismeretlenek jóakarata és segíteni akarása lassan túlhaladja az elképzelhető határokat. Mióta itt vagyok, tömegével kapom a holmikat, ingeket, fehérneműt, takarókat, vekkerórát, szükséges felszereléseket (varrókészlet, tisztálkodási eszközök stb.). Ha valamit megszagolnak, hogy szükségem volna rá, néhány nap múlva megkapom, sokszor olyanoktól, akiket életemben nem láttam, csak ők hallottak rólam…”

A templom diákközpontjának lelkésze nemsokára szerzett nekem egy biciklit, amire nagy szükségem volt, és pár évvel később (1962-ben) nem jutottam volna el Európába, hogy Svájcban titokban találkozzam anyámmal, ha annak a templomi gyülekezetnek a tagjai maguk között nem gyűjtötték volna össze számomra a repülőjegyhez szükséges összeget. Még ma is kissé zavarbaejtő visszagondolni az együttérzésnek és nagylelkű segítőkészségnek erre a klasszikus példájára. Miután a kommunisták az „önkéntesség” nemes fogalmát annyira lejáratták, nem voltam hozzászokva, hogy teljesen idegenek saját jószántukból valakinek jót tesznek, segítségére sietnek, sőt, hogy a jótékonyság szelleme áthatja az egész társadalmat. De az akkori anyagi és erkölcsi támogatások csak előjelei voltak annak, hogy Amerika befogadott, és később szinte határtalan lehetőségeket tárt ki előttem.

Az Amerikában töltött első pár hónap elképesztően izgalmas volt számomra, a többi újonnan Ann Arborba érkezett magyar diákkal együtt. Bár a családjainktól való elszakadás és a menekülés vegyes érzelmei még egy darabig nagyrészt velünk maradtak, mégis szabadok voltunk – szabadok!!! –, és már minden okunk megvolt rá, hogy bízzunk a jövőnkben.

Minden nap, ahogy haladtunk előre az angol óráinkon és egyre több lehetőségünk volt a nyelvet gyakorolni újdonsült barátainkkal és ismerőseinkkel, az angol, ha lassan is, egyre könnyebben ment. Randevú egy újonnan megismert lány diáktárssal kellemes, vidám és gyakran gátlásmentes alkalmat nyújtott fejlődő nyelvi képességeink tesztelésére és csiszolására. De még gyakoribb nyelvgyakorlási lehetőség volt a mindennapi érintkezés amerikaiakkal az étkezési szövetkezetben is, és hasonlóan a gyakori közös kirándulások és programok új barátainkkal, amik mind segítettek kiterjeszteni és csiszolni az angol tudásunkat. Azok tanulták meg a nyelvet a leghamarabb, akik a legtöbb időt töltötték a magyar baráti körön kívül. De az a szoros nyelvi és baráti kapcsolat szilárd erkölcsi támaszunk volt és erőforrást adott identitásunk megőrzéséhez, ami akkor sokat jelentett számunkra (és nekem mind a mai napig).

A michigani egyetemen tanuló magyar diákok még hónapokkal érkezésük után is az érdeklődés középpontjában álltak. Kaptunk meghívásokat mindenféle alkalmakra: partikra, vacsorákra, fogadásokra, konferenciákra, panelbeszélgetésekre, előadásokra és kulturális eseményekre, turista kirándulásokra, interjúkra. Sokszor felkértek, hogy beszéljünk a magyar forradalomról és annak eltiprásáról, és ez a szerep gyakran nekem jutott, talán mert a legtöbb honfitársamnál nagyobb bátorságom volt közönség előtt angolul kinyitni a számat. Részt vettünk nemzetközi rendezvényeken is (például egy sikeres tánc-előadást adtunk nemzeti ünnepünkkor, március 15-én), és ilyen alkalmakkor a világ különböző részeiről származó diákokkal ismerkedtünk össze. Csapatunk részben politikai, részben kulturális okokból népszerű volt. Például a török diákklub lelkes fogadást adott a tiszteletünkre, és látványos jelét adta a szovjet brutalitás miatti szolidaritásának. A kedves török vendéglátás persze nem volt irónia nélkül: a törökök előkelő helyet foglalnak el a magyar történelem ellenségeinek listáján, hiszen Mohács (Trianon mellett) a szerencsétlenség és tragédia metaforájaként épült be a nemzettudatba. A szovjetekkel szembeni közös megvetés váratlanul új barátságot teremtett.

Mi, a University of Michigan magyar hallgatói először 1957 februárjában angol órán találkoztunk, és legalább a hatvanas évek elejéig szoros kapcsolatban maradtunk, több esetben mint jóbarátok. Nem volt semmiféle formális szervezetünk, de mégis egyénileg és közösségileg aktívak maradtunk politikailag, és hazafias kötelességünknek éreztük, hogy ébren tartsuk a magyar forradalom lángját, amely ide vezetett bennünket, és ennek kapcsán a Magyarországgal szembeni szovjet erőszak emlékét. Első őszünkkor 1957-ben egy egész napos vigíliát rendeztünk magyar zászló alatt, égő fáklyákkal a kampusz közepén, így emlékezve október 23-ára. Később gyakran fejeztük ki véleményünket a helyi újság szerkesztőjének, amit az újság mindig leközölt – például szenvedélyes   tiltakozásunkat, amikor a szovjet diktátor, Hruscsov Amerikába látogatott. Kezdeményeztük és támogattuk neves magyar származású személyiségek– professzorok, írók, kutatók – vendégelőadásait az egyetemen, továbbá megrendeztünk egy országos magyar diákkonferenciát, amiről alább még szó lesz.

Meg kell jegyeznem, hogy a már meglévő, régebbi amerikai magyar közösségek is milyen melegen fogadtak és támogattak minket, friss magyar bevándorlókat. Jól emlékszem, hogy bennünket, Ann Arbor-i új magyar diákokat milyen nagyszerű disznótoron láttak vendégül a magyar negyedben Detroitban. A sok hamburger után a jó magyar kolbász és hurka istenien, nosztalgikusan finom volt, és mi nagyon hálásak voltunk a nagyszerű vendéglátásért.

De érdekes volt fölfedeznünk ott a piknik asztalnál ülve, hogy mi, frissen Magyarországról érkezett fiatalok nem egy nyelvet beszélünk a helyi magyarokkal. Én és a barátaim majdnem lejárattuk magunkat, amikor a röhögéstől az asztal alá csúsztunk, miután egy csengő megszólalt és egy férfi mély, öblös hangján közölte, hogy „valaki elvesztette a kárékulcsát” (ugyanis egy „car”, vagyis autó kulcsát: ebből lett az emigráns nyelvben „magyarosítva” „káré”). Ezt roppant viccesnek tartottuk. De később rájöttünk, hogy a nyilvánvaló nyelvhasználati eltérések a két menekült-hullámhoz tartozó magyarok közötti jóval mélyebb különbségeket takarnak, amely rendkívül összetett és önmagában is izgalmas történet. Elég itt annyit megjegyezni, hogy a mi 56-os emigráns hullámunk soha nem simult bele igazán az egységes „magyar disszidens közösségbe” mert az ötvenhatosok általában törekedtek és alkalmasak is voltak arra, hogy a meglévő körülmények között egy generáción belül amerikaivá váljanak.

Mi, Ann Arbor-iak természetesen nem az egyetlen ’56-os magyar diákcsoport voltunk az Egyesült Államokban – vagy bárhol –, amely mindent megtett a forradalom szellemiségének fenntartásáért, miután letelepedett a szabad világban. (A „bárhol” egyik központja a svájci Bázel volt, ahol távoli unokatestvérem, Markó Magda, akivel az emlékezetes Puskás-féle kirándulást tettem a spanyol dombvidéken, vezető magyar diák aktivista volt akkortájt.) Magyar diáktársak számos egyetemen hallatták a hangjukat még jó ideig, és kezdetben még egy országos ötvenhatos diákszervezet is alakult, az Észak-Amerikai Magyar Egyetemisták Szövetsége, amely évente rendezett konferenciákat különféle egyetemeken. A nagyobb és aktívabb ilyen magyar diáktevékenység egyikeként a University of Michiganen mi is otthont adtunk egy összejövetelnek 1960 körül, amelyre sokan eljöttek, és megtisztelték az eseményt kimagasló magyar disszidens vezetők is.

Az egyikük volt Szörényi Éva, a színész óriás, akire jól emlékeztem a budapesti Nemzet Színházból, ahová nagyanyámmal bérletünk volt, és ahol remek darabokat láttunk annak idején. Azért is emlékszem rá a konferencia programunkból, mert sok évvel később útjaink egy párszor különös módon kereszteződtek. A kétezres évek elején Yvonne-nal meglátogattuk őt San Fernando völgyi otthonában, megcsodáltuk pompás, életnagyságú festményét, amely Desdemonaként ábrázolta Évát, és hallgattuk 1956-os menekülésének izgalmas történetét. Amikor a szovjetek győztek, sokakhoz hasonlóan neki is az élete múlt az ország elhagyásán, mivel a Nemzeti Színház forradalmi bizottságának tagjaként kiállt a szabadságharc mellett.

Erre a látogatásra unokaöcsémet, Kerék-Bárczy Szabolcsot kísértük el, aki akkor Los Angeles-i magyar főkonzul volt, és ebben a minőségében szoros kapcsolatot ápolt a kaliforniai magyar menekült közösséggel, ideértve természetesen a még mindig aktív Szörényi Évát is. Hogy mennyire szoros volt ez a kapcsolat, akkor derült ki számomra, amikor (az akkor már a nyolcvanas éveiben járó) Éva és több más ismert magyar később megtisztelte Szabolcsot azzal, hogy esküvőjére Kaliforniából Budapestre utazott.

A magyar diákszervezettel való kapcsolatomra emlékeztet egy másik, mulatságos történet is. Amikor 1960 táján Király Lacival közös lakást béreltünk Ann Arborban, éppen abban a fázisban járt az angol tudásunk, amelyet a nyelvészek „korai kétnyelvűségnek” neveznek – ez az a kezdeti időszak, amikor hajlamos vagy nemcsak a két nyelv között ide-oda váltani, hanem akaratlanul és spontán, egészen váratlan módon keverni a két nyelvet. Ez teljesen általános jelenség, és amikor ezek a keverések megtapadnak és szokássá válnak egy közösségen belül, akkor új nyelvi fordulatok jönnek létre. Ez figyelhető meg a régi amerikai magyar közösségeknél, és a „hunglish” dialektus, amelyet rutinszerűen építettek be a nyelvhasználatba (lásd „kárékulcs”) később egy sor tudományos tanulmány témájává vált. Nemrég például a budapesti szocio-lingvisztikus Kontra Miklós írt róla. A kinti magyar beszéd csavarjai, fordulatai, a hunglish sajátságos zamata már a legelején is elkápráztattak, ezért tudományos publikációs tevékenységem végefelé szívesen írtam recenziókat Kontra két, e tárgyban megjelent könyvéről (Fejezetek a South Bend-i magyar nyelvhasználatból, MTA Nyelvtudományi Intézet, Budapest 1990; Túl a Kecegárdán: Calumet-vidéki amerikai magyar szótár, Teleki László Alapítvány, Budapest 1995).

Ez persze jóval azután történt, hogy Lacival együtt laktunk és eltökéltük, hogy megörökítjük a rögtönzött, néha kínos magyar-amerikai nyelvi blikkfangjainkat. Volt egy papírlap az íróasztalunkon, és amikor valamelyikünk száját véletlenül elhagyta egy ilyen valószínűtlen, spontán nyelvi újdonság, jót nevettünk és gondosan lejegyeztük. Többnyire magyarul beszéltünk (vagy próbáltunk), de nyilván erős angol behatásokkal. Így buggyantak ki belőlünk olyan amalgámok, mint „sick vagyok of tanuling”, „unom a tanulást”, vagy „a függöny mögött kassát fooltunk around”, ti. „bolondoztunk” és hasonlók – színes kétnyelvű aranyköpések, amelyek meglehetősen szabadon kezelték mindkét nyelv szabályait. De mindegyik a korai kétnyelvűség eredeti, előre nem kimódolt és rögtönzött terméke volt. Gyakoriak voltak a kétnyelvűekre jellemző szószerinti fordítások, mint megfázás esetén „hogy van a hideged?”, vagy ha nem tudsz dönteni, akkor nem tudod „felcsinálni az eszed”. De még az erős angol behatástól függetlenül is, a napi anyanyelv használatunkban sokszor már talán kevésbé gyakran használt magyar szavak, kifejezések is kezdtek homályosak lenni és inkább csak „rémlettek”. Így lett vita tárgya közöttünk, hogy a béka kerettyel-e vagy karattyol, míg végül (szerencsére) a „kuruttyol” nyert. Vagy hogy az egres magyarul szamóca vagy eperce? Amikor valamelyikünk úgy belövelte magát a beszédbe, hogy a torka megrekedt és így nem akart tovább keretelni, vagy amikor nem találtunk egy gémes kapcsot, vagy az a vacak szappan nem habozott – ilyenkor már, ha vicces is volt, magyar nyelvérzékünk tompulását tapasztaltuk.

Aztán amikor már több tucat jegyzetünk lett az íróasztalon, elhatároztam, hogy legépelem, és Hungarian Slang in America (vagyis Magyar szleng Amerikában) címmel egy egyoldalas kézirat formájában elküldöm annak a diákszövetségnek azzal, hogy talán érdekli őket és megjelentetik a rendszeres hírlevelükben. (Ma már tudom, hogy a címadásom tévedés volt, hiszen az anyagnak semmi köze nem volt a szlenghez.) Mivel a kommunista korszak paranoiája még mindig erősen élt bennem (és még sokáig velem maradt), ezért nem a saját nevemet használtam mint szerzőt, hanem a „Kelemen Andor” álnevet, megőrizve a „Kerék András” kezdőbetűit és hozzátoldva a többit. Tetszett a lapnak az írásom, és nemcsak megjelentették, hanem még küldtek is egy 20 dolláros honoráriumot – életem első ilyen fizetségét.