Tartalomjegyzék

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2025 novum publishing gmbh

Rathausgasse 73, A-7311 Neckenmarkt

kiado@novumpublishing.hu

ISBN Könyv: 978-3-7116-0121-6

ISBN e-book: 978-3-7116-0122-3

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép: Dejssa, Catocala7, Houchi | Dreamstime.com, Huczek Attila

Borító, tördelés & nyomda: novum publishing

Illusztrációk: Huczek Attila

www.novumpublishing.hu

Első fejezet

Emily Kenegennek hívnak. Egy olcsó albérletet bérlek Ani iskolájához viszonylag közel, New York város szívében. Az apartman régi építésű, valószínűleg az idők során egy gyár raktárépületéből alakíthatták ki, mert a régi tűzoltórendszer még mindig a mennyezetről lóg le.

Az iskola innen kb. negyedóra buszozás és metró, plusz öt perc séta a munkahelyemtől.

Ani az egyetlen kislányom, aki 8 éves kis huncutság. Dupla energiabomba, aki boldogságot hoz mindenkinek az életébe, aki csak kicsit is megismeri. Nemrég töltöttem be a 4. X-et. Későn szültem – lehet, hogy a világhoz való hozzáállásom vagy az öncentrikus életmódom miatt telt ennyi időbe, hogy megérjek igazán az anyaságra. Igazából nem tudom. Válófélben vagyok az első és egyetlen férfitól életemben. 23 éve ismerjük egymást, iskolai szerelem… egyből együttlét, egyből házasság. Igazán semmi más tapasztalatom nincs párkapcsolati téren, csak az, amit az elmúlt 2 évtizedben élhettem meg Steve-vel, a férjemmel.

Az albérlet nem egy luxus, viszont takarékos és tiszta hely. Pedáns természetemet édesanyámtól örököltem. No, nem az a fajta vagyok, akinél élén kell állnia mindennek, azonban szeretem, ha tiszta és rendezett környezetben tudom tenni a dolgaimat. A válásunk Steve-vel megvisel, annak ellenére is, hogy tudom, hogy ez az egyetlen helyes út, amit sajnos egyedül kell végigjárnom.

Nem volt szélsőségesnek mondható gond közöttünk, csak egyszerűen kiszerettünk egymásból. Létezik ilyen? Talán igen.

Habár az idő elteltével, ahogy kezdenek az érzéseim és gondolataim kitisztulni, egyre több dolog realizálódik bennem, ami együttélésünk során fel sem tűnt. Az, ahogy néha bánt velem, és érzelmileg manipulált, csak most ütközik ki rajtam, s érezteti a hatását. Sokszor csak akkor tűnnek fel a helyes és helytelen viselkedési formák, mikor azok megváltoznak, vagy éppenséggel eltűnnek hirtelenjében. S az én életemből Steve mérgező közelségét, mint kígyómérget a sebből, kiszívtam, nem csak a válással, hanem a kizárólagos gyerekfelügyeleti kötelezettség időtartamára szorításával. Annyi kontakt van közöttünk, míg Anit leadom és felveszem hétvégenként nála.

Persze kísérletezések korábban történtek a kapcsolat megmentésére, amelyek ideig-óráig működtek is, de amilyen nagy lendülettel indultak, akkora irammal is értek véget.

Időközben frusztrált mindkettőnket, hogy a folyamatos próbálkozásaink ellenére sem működik a dolog, főleg ennyi idő után. S ez sajnos heves veszekedésekben csapódott ki.

Nem tudom már, ki mondhatta ki igazán, ám a megkönnyebbülés mellett pusztító szívfájdalom, és a változástól, az újtól való félelem ütötte fel a fejét. A megszokás, ugye? Nagy úr! S persze félelem attól, hogy megállom-e egyedülálló anyaként a helyemet. De ez már a múlt: immár 14 hónapja, hogy külön vagyunk. Steve új életet kezdett, s láthatólag élvezi… a szemét!

Én a munkámba és a gyereknevelésbe menekültem. Nincs időm ismerkedni, és nem is akarok.

Csapzott hajamat próbálom kifésülni reggel. Táskásak a szemeim, mintha nem is aludtam volna; ugyanolyan fáradtan kelek, ahogy feküdtem.

Kellene egy kis pihenés már, egy kis kikapcs, minden gondtól és bajtól távol.

Egy békés kis kertes kunyhóban, az erdő közepén, ahol a patak nyaldossa a virágoskert lábát, s a foszladozó fátyolfelhők között kibújó meleg napsugarak simogatják a fényáradatban fürdőző, mosolygós arcunkat. Anival együtt, legalább egy teljes hétvégére.

Egy hangos „anyu!” zökkent ki az álmodozásomból: a kis energiabombám felébredt. Mennem kell, vagy kétségbeesett nyafogásban tör ki az anyukeresés.

– Jó reggelt, édesem!

– Szia, anyu. – Hangja reggeli rekedtes. Meg tudnám zabálni.

– Tudom, hogy rosszulesik, de kelni kell. Készülődj, kérlek, iskolába kell menni! – Nyafogódetektor visszaszámol. Három, kettő, egy!

Nem reagál, csendben felkel, dörzsöli szemeit és a fürdőszobába indul. Kikerekednek a szemeim. Basszus, ez az – belső boszorkányom hátba vereget! Így kell ezt csinálni, te vagy a főnök, és ezt most jól a tudtára adtad!

Testét vékonyan körbeölelő barna aurája álmosan pislákol, annak halvány és kellemes földillata van, mint mikor ásóval fordítasz ki hátul a kertben egy maroknyi friss termőföldet. Finom, egésznap el tudnám szagolgatni. Ja, nem is mondtam még, de érzem és látom az emberek auráját, a pillanatnyi hangulatuktól függő színét, anyagát és formáját. Az összecsapó és kibogozhatatlanul összegabalyodó két különböző aurákat, s az azokból születendő harmadikat. Van, amelyiknek még az illatát is, attól függően, milyen tiszta és erős a személy jelleme és lelke. De természetesen nem mindenkiét: csak azokét, akik közel állnak hozzám, és akiket régóta ismerek, s azét, akiben ott zubog erősen az élet. Ez a különleges képesség kiskorom óta bennem van, ha képességnek lehet nevezni… s mikor megtudtam, hogy egyedül csak én látok ilyeneket, eltitkoltam mindenki elől, nehogy megbélyegezzenek… így is nehéz gyerekkorom volt.

Képességem az elmúlt években meggyengült a házasságom alatt. Valahogy Steve-nek még ezt is sikerült elhomályosítania, kikoptatni belőlem, ezt a nem mindennapi tudást, viszont az utóbbi időben egyre erősödik bennem, s már-már annyira uralom, hogy szinte kézzel tapinthatom az aurákat, puszta akaratommal tudom áramoltatni a sajátomat, és némileg azzal befolyásolni a másikat.

De legtöbbször csak nyugtató hatással vagyok rájuk… az enyém őserdő-zöld. Hasonlót sem láttam még másban.

Ani egyéb dráma nélkül engedelmeskedik. Hogy mennyi ideje várok már én erre? Miután az ágyát elrendezem, diadalittasan, kinyomott mellkassal követem a fürdőbe. A következő kép fogad: félig letolt pizsivel fekszik a hűvös kádban, magzatpózba összehúzódva. Fogkefe lóg ki a szájából. Nagyszerű! Hadd gondoljam végig, mi is történhetett ez alatt a rövid idő alatt!

Mintha pisilni készült volna, ám félúton meggondolta magát, ezért a fogkefében szájjal megkapaszkodva esett a kádba, alulról félmeztelen. Csodás! Energiabomba, mi? Igen, csak időzítővel, s ez az időzítő mindig este kattan, mikor a legkevesebb az energiám.

Annyira cuki!

Azt hiszem most jött el az ideje egy frissítő, hideg zuhanynak.

– Anyuuu! – szakad ki belőle kétségbeesett hangon, miközben azonnal felpattan, és ugrik ki a kádból. Olykor de egy rohadék tudok lenni…

A buszon dülöngélve állunk egymás mellett. A kis morcim összehúzott szemöldökkel durcizik, maga elé tett, összefont karokkal. Hiába nyújtom a kezemet, nem fogadja el. De majd’ elesik, úgy egyensúlyozik a kanyarokban. Hagyom, hadd dühöngje ki magát. Az apjára ütött, megtanultam már kezelni ezt. Tudom, gyorsan elpárolog majd a düh zöldeskék gőze.

A buszról leszállva pár perces séta után odaérünk az iskolájához. Egész úton nem szól semmit, és még a séta közben sem enged a távolságtartó magaviseletéből.

Leguggolok hozzá, hogy elköszönjek tőle, és mikor az arcába nézek, meghökkenve realizálom, hogy egy aszott mazsola látványa fogad engem: erőltetetten összehúzott szemöldök, már-már annyira, hogy erei duzzadnak a halántékánál. Orráig felbiggyesztett ajkak, melyeknek vékonyodó vonalai annyira összeolvadtak, hogy nem lehet megkülönböztetni, hol kezdődik az egyik, s hol végződik a másik. Fulladásig összepréselt orrcimpák, amiből vastagon áztatott, buborékos takony folyik le kétoldalt. Szemeivel mérgesen hunyorít, már annyira, hogy a nehezen ráülő szemöldöke teljesen elfedi, szinte alig láthat ki mögülük. S ez a kapucnis kabát, amiből eszkimóként csak az arca látszódik ki… zseniális! Mintha egy öreg nénit raknék ki megőrzésre, akibe belesült a reggeli nagydolga.

A látványa magával ragadó, ahogy összehúzott farpofával erőlködik, és próbálja magára erőltetni hamis kis haragját. Ez nem is marad megválaszolatlanul, és gejzírként csap ki belőlem a kacagás, majd’ orra bukva támasztom az aszfaltot, levegő után kapkodok. Kezdetben értetlenül figyeli a mély kacagással tarkított vonaglásomat, ezután ragadós jókedvem megkörnyékezi, s oldódik ő is: velem nevet, és végre hátulról megölel. Istenem, de jólesik! A szemeibe nézek, és elmondom neki, mennyire szeretem.

– Vigyázz magadra, kérlek, apa jön érted az iskola után. Érezd jól magad a hétvégén, kicsim. – Elharapott szóvégek, a sírás kerülget.

– Köszi, anya! – s megpuszilja az arcomat, bár azért elköszönésképp hozzáteszi, hogy még mindig haragszik. De már csak egészen picit.

Ez megnyugtat. Integetve tűnik el a reggeli gyerektömegben. Mehetek a munkahelyemre.

Séta közben a semmibe merülök, erősen kattogok. Szinte mindenen. Tudom, hogy ez nem vezet jóra, nem segít kilábalnom a jelenlegi helyzetemből, azonban most megengedem magamnak.

Megengedem, hogy egy kicsit elgyengüljek, egy pillanatra én is gyámoltalan legyek, akár egy gyermek, hogy ne kelljen folyamatosan az erős, megingathatatlan női és anyai szerepben játszanom, aki mindent megold magától.

Majd egy ismerős épület magasra ívelő alakja zökkent ki a kattogásomból – lassan megérkezem. A McKenzie Enterprises Holdings Inc.-nél dolgozok kerek 18 éve. Ez egy nemzetközileg is elismert multinacionális cég, több leányvállalattal külföldön, többek között Ázsiában és Európában is. Az épület hatalmas, ablakokkal teli, modern építésű felhőkarcoló, fejhosszal megelőzve bármely más épületet a közelben. Hosszú lépcsősor vezet a bejárathoz, ahol egy jól öltözött, szépkorban lévő portás várja az érkezőket. A biztonságiak beljebb helyezkednek el, és becsekkolás után mindenkit engednek a maga dolgára tovább.

Most Donald van műszakban; nagyon kedves, idős bácsi, akinek mindig van egy-egy szép szava az érkezőkhöz.

– Jó reggelt, Miss Kenegen, gyönyörű és fiatalos, mint mindig! – Kedves mosolya arcát mélyen összeráncolja. Sokat megélt mosoly ez már, megannyi emlékkel, rejtélyes történettel.

– Jó reggelt, Donald. Köszönöm szépen a túlzott bókjait, igen jólesnek így kora reggel.

Viszont kérem, hívjon csak Emilynek. Több éve már, hogy ismerjük mi egymást! – S tényleg, hihetetlen, hogy repül az idő.

– Értettem, Miss Kenegen, legyen nagyon szép napja. – Ravaszkás mosolyából ítélve szerintem direkt csinálja.

A bejáratnál lehúzom a személyre szóló, fényképes céges igazolványomat; csak ilyen rendszerrel lehet bejutni az épületbe. A munkavállalók és a vendégek személyes biztonsága mindig is prioritást érdemelt a cégnél. Nem csak a piacon, hanem ebben is élvezető pozíciót foglal el a vállalat. Ahogy belépek, Sophie fogad azzal a gyermeki örömmel, ami messze földön egyedi sajátossága. Kicsapongó személyiség, vonzó külsővel. A természet igen kegyes volt hozzá: homokóra-alak, minden ízlésnek megfelelő formák. S ő ezt tudja… tudja, és kihasználja, öltözködése is ezt erősíti meg, habár hülye lenne nem előnyt kovácsolni belőle.

Sokan ítélkeznek anélkül, hogy megismernék őt, de csak az irigység ütközik ki rajtuk, ami teljesen eltorzítja az önképüket. Szép arca fiatalosan telt, egyetlen ránc még széles mosolya nyomán sincs… kis mocsok. A húszas évei végén jár, ám le merem fogadni, hogy nagyon hosszú ideig nem fogják még a kegyetlen idő csontot és fiatalságot őrlő, tépő és zápfogai.

Most testhez simuló, barackszínű egybe ruha van rajta, ami tökéletesen követi dögös alakjának vonalát. Szerencséje, hogy nincs dresszkód a cégnél, habár szerintem egy szakadt zsákban is jól nézne ki – ellentétben velem.

Még női szemmel is nagyon vonzó. Letisztult, minimális smink, kis szemceruza, és a jól megszokott halvány vörös rúzs húsos ajkain, ami nyomatékosítja a munkahelyen belüli szépség dominanciáját. Láttára önkéntelenül is beleharap az ember az ajkaiba.

Némi kiegészítő a ruhához: karkötő és fülbevaló, ami nagyon illik hozzá. Nyaklánc nincs, nem szereti, volt egy igen rossz élménye vele, azóta nem hord. S persze a kedvenc retikül, ami feneketlen, mint minden nőnél. Egyszer láttam, hogy előhúz belőle egy legalább félkilós szalámis szendvicset, amit egy ültő helyében be is vágott. Na, igen, a genetikája sem rossz. Én egy pohár víztől is hízom, csak rá kell néznem.

Lassan hat éve már, hogy az iskola után itt kezdte a munkavállalói karrierjét a cégnél. Hozzám tették betanításra, és azóta sem tudott leválni rólam; tapad, mint egy polip korongja. De nem kellett sok idő, és megszerettük egymást, azóta meg a legjobb barátnők lettünk.

– Sziaaa, Emi! – Az elnyújtott köszönést egy meleg ölelés kíséri. Ez más, mint Anié, viszont ez is nagyon jólesik: rég érintettek, rég öleltek meg már így.

– Jó reggelt, Sophie, én is örülök neked. Mikor is volt már? Oh, igen, talán tegnap este, hogy utoljára beszéltünk? – Hangomból nehéz nem kihallani a gúnyt.

– Kabbe, csajszi, csak úgy örülök, hogy végre egy normális ember is bejött dolgozni. No, meg a tegnap esti mozgás is pezsdíti a reggelemet. – Homlokát nyaldossa a vigyora; le sem tagadhatja, hogy tegnap este hancúrozott.

– Ne, most komoly? Megint visszaengedted azt a fatökűt? – korholom kemény hangsúllyal.

Sophie már régóta harcol volt párjával, Jackkel. Egy nyálcsorgató szerencsétlenség, aki csak kihasználja ezt a butus lányt, amikor a kedve tartja. Az elmúlt egy éve olyan volt, mint a hullámvasút, kevés magaslattal, ám annál több mélyponttal. Csakis e miatt a hülye miatt, akitől egyszerűen nem tud elszakadni, pedig gyönyörű teremtés kívül, s belül is. Sokan összetennék a két kezüket érte.

– Tudtam, hogy le fogsz cseszni érte, ahelyett, hogy inkább velem együtt örülnél. Most más lesz, érzem. – Hangja tele reménykedéssel.

– Ez a hányadik most? Sosem tanulsz, Sophie? – Nem akarom elrontani a napját, de ki fogja kinyitni a szemét, ha nem én?

– Mindegy is. Gyere, menjünk, mert el fogunk késni, erről majd később még beszélgetünk. – zárom le a diskurzust a hall és az embertömeg közepén. Ideje elfoglalnunk a helyünket.

Egyszerre felenged, hónom alá fog, és szinte pattogva vezet a lifthez, mintha a második gyermekemet kísérném iskolába. Kis bolond, de imádom!

Ismét a kártyánkat használjuk – több ellenőrzési pont is el van helyezve az épületen belül, szinte minden emeleten, és van belőle legalább száz.

A hall igényesen van berendezve, modern, mégis nem túl tolakodó. Inkább a funkcionalitás van előtérben, mintsem a divat hóbortos befolyása.

A liftbe lépve ketten maradunk Sophie-val. Mindketten azonos emeleten dolgozunk, egy egymás melletti kis irodában, a költségvetés-részlegen.

– Ugye hallottad, hogy Mr. McKenzie nemsokára visszavonul, és a külföldön élő fiára hagyja a cég vezetését? – töri meg a csendet Sophie.

– Igen. Reménykedjünk, hogy ugyanolyan szakértelemmel és a munkavállalókhoz való lojalitással fogja továbbvinni a vállalat érdekeit, mint az apja! – A hangom kicsit bizalmatlan.

– Nem sok mindent lehet tudni erről az emberről, szinte egy egész mítosz épült köré. A kinti leányvállalatokat mind sikerre vitte, de szinte senki sem találkozott vele.

Az a hír járja, hogy még azt sem tudják, hogy néz ki, csak a nagyon szűk bizalmi körén keresztül intézte a cégen belüli és kívüli dolgait.

– Oh, igazán? Egy szellem, aki ért az irányításhoz? Nagyon izgalmasnak hangzik.

Kilépünk a liftből, és hosszú sorokon megyünk végig, mígnem elérjük az egymás melletti kis panelirodánkat. A napi teendők mellett a rám bízott heti tárgyalás könyvelési adataival is foglalkoznom kell, kissé sok, de nem bánom. Így legalább elterelődnek a gondolataim a jelenlegi életem katasztrofális helyzetéről.

A délelőtt viszonylag csendben telik el. Annyira belefeledkezem a melóba, hogy észre sem veszem, de delet üt az óra.

– Gyere, Emi, menjünk, együnk valamit, igyunk meg egy kávét és szívjunk el egy cigit! –Sophie néz át a kettőnk közötti panelon, miközben sóhajtva nyújtózkodik.

– Már annyi lenne az idő?

Második fejezet

Ebéd után a kantin dohányzásra kijelölt helyén isszuk a kávét és szívjuk a cigit.

– Kezdek kipattogni, nézd, mekkora ragyák jönnek ki az arcomon, zacskót húznék a fejemre – panaszkodom Sophie-nak, miközben ujjammal birizgálom az újabb piros kis dombocskát a halántékom környékén, ami megveszekedett vulkánként tört ki tegnap este a tükör előtt. Tényleg, mintha a második tinédzserkoromat élném.

– A rendszertelen nemi élet következménye – húzódik gúnyos félmosolyra Sophie szája, a cigi végigköveti.

– Igen, kezdi színét veszteni a hajam, és a bőröm is, fakó már mindenem – egyezek bele komoran.

– Legfőképpen a szemed csillogása – teszi hozzá.

Tényleg ekkora lenne a baj?

– Nincs sejtszintű megújulás! – kuncogunk össze hangosan.

– De hát ha nincs kivel, mit csináljak?

– Szerezz valakit. Jó csaj vagy, ott van Clark a tizedikről, odavan érted.

A szememet forgatom Clark neve hallatán. Akárhányszor lejön a srác, maga előtt tolva a kis postakocsiját, hogy kiossza közöttünk a 10.-ről kapott ellenőrzési feladatokat, hosszú percekig elidőz nálam, ügyetlenül udvarolva. Megmosolyogtat, és őszintén jólesik az érdeklődése, azonban nem hinném, hogy működne közöttünk.

– Kedvelem Clarkot, de most nem akarok ismerkedni. Nem akarom, hogy a rendeződni látszó életünket Anival valaki felbolygassa.

Sophie kétkedve néz rám, ám szúrós tekintetem kifejezése miatt inkább nem akadékoskodik tovább.

– Akkor itt van ez! – Arca elkomolyodik, a nála tartott retiküljébe nyúl, és egy hirtelen mozdulattal előránt egy vibrátor formájú dolgot.

Basszus, ez nem egy vibrátor formájú dolog, hanem egy vibrátor!

Előránt az étkező közepén, ami tele van emberekkel, egy szexuális játékszert! Meglepetésemben akkorát szívok a cigimből, hogy nedves ajkaimon megcsúszva már az uvulámat kongatja a filter, mint a déli harangszót. Farpofámat az erőlködéstől összehúzom, és ösztönösen, nagyokat krahácsolva kapok a hengeres tárgyért.

Mi a fenét csinálok?

Kikaptam a kezéből, és most én fogom. Lelkierőm utolsó jelenlétével a blúzom alá rejtem. Még szerencse, hogy nem öltözöm olyan passzentosan, mint ez a megháborodott hülye.

Belső boszorkányom nyáladzva felnyerít, szinte kibújik a bőréből örömében, és magasra emelt lábakkal körbetáncolja bensőmet. Megbizsereg a fejbőröm, hogy végre valami változás léphet be a szexuális életünkben.

– Jól van, jól van, Emi, nyugi kölcsönadom! Látom, tényleg ki vagy már éhezve!

– Te nagyon hülye, egy… egy ilyent, itt, csak úgy előveszel? – Lángol az arcom, s kissé túlságosan erős hangon korholom, miközben a cigi keserű hamuját prüszkölöm ki számból.

A hirtelen vett nagyobb mennyiségű levegő besodorta, és tele lett a szájüregem vele. A nyelvem hegyén, nem is, szinte az egész felületén érzem a forró hamu lágy porának száraz és korántsem kellemes utóízét. Tényleg le kéne már szoknom a bagózásról.

– Mégis mi a francnak van munka közben nálad? – faggatom még mindig teljes sokkban.

– Valamivel le kell vezetni a munkahelyi feszültséget – válaszolja, közben hanyagul vállat von, mintha ez lenne a legtermészetesebb dolog a világon.

– A bubi nejlonok múltkor elfogytak, szerinted miért vagyok mindig annyit a mellékhelyiségekben? – mesél rezzenéstelen arccal.

Ezt a nőt nem hozza semmi sem zavarba? Már attól kezd melegem lenni, ahogy hallgatom őt. Vagy én lennék túlságosan prűd?

– Most ez komoly? – vörösödöm el zavaromban, s kapkodom a fejemet az ebédlőben étkező, társalgó embereket végigpásztázva, hátha látta valaki.

– Emi, nyugi! Ez csak egy műbroki, ne csinálj már ekkora ügyet belőle. Mától úgyis egyedül vagy otthon, siess haza, helyezkedj kényelembe, és szerezz magadnak egy kis örömet – mondja teljesen komolyan, és még kacsint is egyet.

Most ugye csak viccel?

– A tiéd! Használd egészséggel!

– Használjam egészséggel? Ki mondta, hogy szükségem van rá? – Zilált hajjal felfortyanok, mint egy bolond.

– Így megnézve téged… – Lusta és ítélkező tekintettel tetőtől talpig végigmustrál. – Hidd el nekem, van! – Megint ez a gúnyos félmosoly.

Ha most nem lennének ennyien körülöttünk, egy félköríves arcon rúgással egészíteném ki.

– Na, mindjárt adok én neked! – fenyegetem meg ökölbe szorított kézzel.

Sophie erre összehúzza magát, és közben felkacag a saját hülyeségén. Hu, de haragszom most rá.

– S ha rá is fanyalodnék ilyesmire, ki mondta, hogy a te használt cuccoddal kezdeném? – vágok vissza észérvekkel, de itt ez olyan, mintha tüzet akarnék oltani gázolajjal: csak még inkább felhevítem a szituációt.

– Ugyan már! – legyint egyet hanyagul, miközben mélyen beleszív a cigijébe, ami vörösen felparázslik, majd mondandójával együtt sűrűn gomolygó füstfelhőt pöfékel az ég felé.

– Ne viselkedj úgy, mintha nem lenne hasonló sztorid a szexuális életedből.

Erre a kijelentésre megszeppenek, s láthatóan visszaveszek vehemensségemből. Sok hihetetlen sztorit hallgattam már végig mások szexuális életéről a dohányzásra kijelölt helyen, a kantinban, meg eleve mindenhol a munkahelyen, mert szinte folyamatosan ez a téma a férfiak, sőt a nők körében is. Én ilyenkor mindig a háttérben megbújva, észrevétlen hallgatok… mert nincs nagyon mit mesélnem. Steve-vel a szexuális életünk hagyományosnak mondható volt, semmi olyan extrával, amivel lehetne dicsekedni, de ha lenne is, akkor sem vagyok az a fajta, aki mások orrára kötné az ilyen személyes dolgokat.

– Ma estére kölcsönadom neked Joey-t, de csak ma estére! – figyelmeztet, mutatóujját közénk, az égnek meresztve.

Mintha kellene is nekem… nemhogy egy estét, hanem egy percet sem fog velem tölteni.

– Joey-t? – akadok ki ismét.

– Igen, Joey-t. Nevet adtam neki, ha már ennyi örömöm származik belőle.

Mi lelte ezt a nőt? Vagy inkább mi lelt engem?

Én vörösödöm egyre jobban el az ő hóbortjától? Olyan lehetek mostanra már, mint egy garnélarák. Viszont legalább már nem fakó a bőröm színe. Huh, kínomban felkuncogok erre.

– De nem is kértem, Sophie! Meg, hogy használnám már a használt játékszeredet? – kérdem ismét, habár már nem tőle, hanem elgondolkodva, szinte magamtól.

Bakker mi van veled, te lány? Egy pillanatra meginogtál, és számításba vetted ezt is a lehetséges esti programok közül?

– Ne csináld már, meg van tisztítva, az előbb nyaltam le! – Fürkésző szemei a reakciómat figyelik.

Tudja, hogy ezzel kicsinál.

– Fúj már! – fintorgok kissé rájátszva.

– Amúgy meg tök jó buli, olyan mintha közös pasink lenne! De ha ez zavar, akkor húzz rá egy óvszert, még élethűbbé teszi a szitut – kuncog.

– Nem vágyom rá, hogy egy műanyaggal élvezkedjek!

– Szilikon, nem műanyag! Kérlek, fejezd be, neki is vannak érzései!

– Egy műanyagnak?

– Szilikonnak! – Szinte már kiabálva adja tudtomra Joey „barátjának” belső értékeit.

Páran felfigyelnek eme nagyszerű társalgásunkra. S mire lezártam volna egy „Kösz, nem!”-mel és egy fél térden visszanyújtott Joey – szentkard-rituáléval, Mr. Frecken, a 10-15-ig tartó szintek igazgatója lép hozzánk, észrevétlen a vakfoltunkból.

– Jó napot, Miss Kenegen, Miss Leiton!

Annyira megilletődöm, hogy öt oktávval feljebb köszönök vissza, és ez még csak ront a helyzetemen.

– Jó napot, Mr. Frecken!

– Miss Kenegen, elnézést kérek, hogy megzavarom a szünetében, de kérem, kövessen! A tárgyalóteremben előrehozott ülést tartanak, és nagy szükségem van a segítségére.

Annyira váratlan ér a kérés, és az oldalamat folyamatosan nyomó idegen tárgy érintése, hogy zavaromban alig tudok kinyögni értelmes szavakat… szinte hebegek.

– Jól van, Miss Kenegen? Nagyon piros az arca. Tán melege van? – Basszus, észrevette rajtam, és ezzel még inkább zavarba hoz.

Sophie megfogja a vállamat, és bátorságot gyűjtve segítségemre siet és helyettem válaszol.

– Persze, Mr. Frecken, jól van, csak épp most emészti az ebédet. – Aranyos mosolyával, hangjának játékos lejtésével szinte mindenkit levesz a lábáról. Mr. Frecken sem kivétel ez alól.

Az ebédet, mi? Inkább azt a sok hülyeséget, amit az imént élhettem át a te jóvoltadból. Belső boszorkányom csapongva dühöng.

– Igen, jól vagyok. Természetesen készen állok, felveszem az elkészített dokumentációt és mehetünk.

– Rendben, kérem, kövessen! – Félmosoly ráncolja az arcát. Sophie felé biccent.

Elöl megy, én követem. Hátrapillantok Sophie-ra, aki homlokáig érő vigyorral tetszikel égnek meresztett, dupla hüvelykujjal. Hogy de visszakapod ezt még tőlem, Miss Leiton!

Harmadik fejezet

A 15. emeletig megyünk, ott van egy nagyterem. A liftből kilépve jobbra helyezkedik el, balra Mr. Frecken irodája, a lifttel szemben nem sokkal egy íróasztal, és mögötte egy elfoglalt, a telefonhívásokra válaszoló titkárnő. Ezen túl nagy panelokkal elválasztott irodasor, ahol szorgosan teszik a mindennapi teendőiket a 15-ös szint alkalmazottai. A nagyteremnek mahagóni akácból faragott, dupla, nagy ajtaja van. Már ez magában igazi luxus, és még be sem lépett az ember. Ugyanebből legalább 20 centi vastag és 10 méter hosszú tárgyalóasztal, sötétbarna bőrfotelekkel körbevéve. Egy hatalmas, színpadszerű, kiemelt rész, pódiummal és projektorral az asztal végében. Faltól falig ablakok, gyönyörű kilátással a nyüzsgő város szívére, pasztellszínű falak, az európai leányvállalatok épületeinek fényképeivel és az ottani vezérekkel:

Franciaország – Alexandre Killian,

Németország – Günter Schwartz,

Anglia – Oliver Brown,

Spanyolország – Adrián Fernando – és így tovább.

Magas kvalitású személyek, fontos pozícióban. A fényképük és nevük alatt majd’ a teljes élettörténetük, és nem egynek több végzettsége van, mint némelyik átlagos amerikai állampolgárnak egészséges foga. Hihetetlen, hogy a McKenzie vállalatnak az egész világon sikerült a legjobb képességekkel rendelkező vezéregyéniségeket magáénak tudni. De hát nem hiába, gondolom, senki más nem tudott még hasonló ajánlatot sem tenni a vezetőknek. Mindezeknek a tetején van egy bekeretezett fénykép üres emberi sziluettel, alá csak annyi van írva: Egyes.

Talán ő lehet a rejtélyes McKenzie-gyermek, aki nemsokára átvesz itt mindent?

– Kérem, üljenek le, pár perc, és neki is kezdhetünk! – Mr. Frecken töri meg rekedtes hangjával kalandozásomat, majd maga mellé ültet.

Igen fontos, szintvezető személyek ülik körbe az asztalt, mind-mind egy a kintihez hasonló, merev titkárnővel az oldalán. A tárgyalás elkezdődik, annak farkasrészét Mr. Frecken végzi. Nekem csak egyéb, prior számvitelről és könyvelési dolgokról kell beszélnem a most indított projekt kapcsán.

Mihelyst befejezte részlegvezetőnk a beszédét, maga mellé hív a pódiumhoz, és utána helyet foglal. Enyém a terep! A projektort kapcsolgatva diákat vetítek, összeszedett gondolatokkal, precízen és magabiztosan adom elő a tervezett invesztálásokat és az abból adódó nyereség pozitívumait, s az esetleges, megbújó veszteségeket. Szinte folyamatosan peregnek a számok, a diagramok rendezett tömege ömlik le a vászonról, a vezetők egymás között összesúgva bólogatnak, a személyi titkárnők kapkodva jegyzetelnek – kicsit megizzasztom őket.

Üdvözöllek a világomban! Belső boszorkányom önelégült mosollyal dörzsöli össze markát.

Szinte dagad a mellkasom, annyira király vagyok. Ez az, te lány! Jelképesen hátba veregetem magam. Végre javíthatok az előbbi bakimon.

Hmmm… de mi ez a fura érzés a blúzomban? Hideg, henger alakú, és folyamatosan töri az útját lefele a szoknyámba, mint egy búvár torpedó.

Te jó ég, ez Joey! Hirtelen lever a víz.

Megöllek, Sophie! – ordít a belső hangom.

Teljesen kiment a fejemből, hogy a ruhám alá rejtettem el! Most mit csináljak? Egyáltalán látszik? Mocorgok, próbálok úgy helyezkedni, hogy ne csússzon lejjebb. Ám inkább rontok a helyzeten, mintsem javítanék: helyezkedésem csak felgyorsítja a mindjárt a padlóval ütköző szégyenbombát.

Miért kellett nekem is szoknyát húznom reggel, miért nem egy zártabb ruhát vettem fel magamra? Ez a hülye önigazolás! Érzem, hogy a szoknyám pántja már alig fogja a vékonyodó végét, ezért kitolom a fenekemet arra az oldalra, amerre szökni próbál, hátha a vászon és közém tudom szorítani addig, míg vissza nem ülök a helyemre, s az asztal alatt észrevétlen a dossziék közé rejtem.

Lelassul az előadásom, kezdek szétesni, zavartan táncolom körbe a kivetítő vásznat, alig találom a megfelelő szavakat, amivel még inkább magamra vonom a társaság figyelmét.

Nyugi Emily, nyugi! Most nem eshetek szét, koncentrálnom kell, nemsokára vége a prezentációnak. Visszaülök, és… kopp!

Mi volt ez? Kopp…

Mi koppant? Kopp…

Ugye nem az? Istenem, kérlek, csak ne az legyen!

Kopp… kopp… kopp…

Egyszeriben belassul minden körülöttem. Olyan hangosan hallatszik a szilikon hideg kerámiával való ütközése, mintha a fejemben koppanna; visszhangzik az egész teremben.

Joey gurul ki a pódium mögül, egészen a színpad közepéig. Mindenki egyszerre, nyakát nyújtogatva kíséri végig tekintetével Sophie játékszerét, ami az eséstől még be is kapcsolódik, és az egyre gyorsuló rezgéstől tovább noszogatja magát a földön, míg le nem gurul a pódium lépcsőjén, jó messzire, hogy aki eddig nem látta, mi koppant ekkora erővel a padlónak, most teljes szépségben meg tudja vizslatni.

Hát… szerintem ez igazán emlékezetes lezárása lesz a tárgyalásnak. Még a távirányító is kiesik a kezemből.

– Sophieee! – kiabálom eszeveszetten, miközben felfeszítem a lift lassan nyíló két szárnyát.

– Uh, basztikuli, rejts el, kérlek!

Sophie egy újabb cigiszünetet tartva beszélget Jennyvel a hetediken lévő gazdasági részlegről.

– Megint mit csináltál? – kérdez rá ijedten Sophie-ra, sürgetőbb slukkokat szívva a már alig égő cigiből.

– Segítettem egy baráton.

– Aha, ez pont úgy hangzik, hogy segítettél. Magad vagy, kedves, én ebbe nem folyok bele, na pá! – Sietősen elnyomja a cigijét, és nagy kerülővel igyekszik a liftekhez.

– Sophieee… gyere ide, de azonnal, mert kidoblak a csukott ablakon! – Eszeveszetten viharzok végig a sorokon, az emberek a forgószéküket meglovagolva lökik ki magukat a gépeik elől.

– Szia, csajszim, na, hogy ment a prezentáció? – kérdezi tőlem nem szakadó, ijedt tekintettel, miközben szapora kézmozdulatokkal nyomkodja el a félig elszívott cigit.

– Mindjárt megmutatom neked, hogy ment. Fogom ezt a szart, és feldugom a seggedbe! – Fenyegetően emelem magasba Joey-t, mint egy sápadt fény élén hideg kéken megcsillanó goblinölő kardot.

– Nem okoznál nagy kárt vele, volt már ott is – szemtelenkedik még ebben a helyzetben is.

– Ajh! – Felkiáltok mérhetetlen haragomban, és zilált hajjal még inkább nekiiramodom.

Megnyújtja menekülő lépéseit, és egy asztal mögé ugrik, hogy legyen valami biztonságos távolságot nyújtó köztünk.

– Nyugodj le, Emi, nem vagy önmagad! – próbál nyugtatgatni, viszont ez inkább gázolaj a tűzre.

– Nyugodjak le? – Éles hangon visszakérdezek. – Még mindig rajtam nevet a tárgyaláson résztvevő vezetőség, és az egész 15. emelet odafent. Ha egy kicsit csöndben maradsz, még így, emeletekkel lejjebb is hallhatod a gúnyos hahotázásukat! Ha ennek elmegy a többi szintekre a híre, esküszöm, Sophie… – csapok erősen a műbrokival Sophie felé az asztal felett –… ESKÜSZÖM…! – Végül nem tudok kimondani semmi átokszót vagy fenyegetést: megfeszült idegeim és testem most oldanak ki, s erőtlenül esem össze az egyik közeli székre.

– Emi! – kiált fel kétségbeesetten Sophie, és az asztalt átugorva mellettem terem, hogy megtámasszon az eséstől.

Végül is nem haragudhatok rá, hisz’ ő csak segíteni akart. Én kaptam ki a kezéből, én rejtettem a ruhám alá, én vittem fel a tárgyalásra – csakis én vagyok az oka megszégyenülésemnek, és nem kenhetem rá.

De attól még lehetek pipa, és ezt… Megkönyökölöm a gyomrát. A hasához kap és előrebukik. A hozzá közelebbi karommal átfogom a nyakát, és a számhoz húzom a fejét:

– Ezt megérdemelted! S Joey, mivel ekkora szarba hozott, ma ki kell, hogy engeszteljen!

– Ez… a beszéd, csajszim! – nyögi akadozva szavait, miközben próbál közöttük levegőhöz jutni.

Elengedem, mire megtámaszkodik az asztalon és mindketten fújtatunk. Hitetlenül rázom a fejemet, ő csak vigyorog.

– Te lány… egyszer megőrjítesz a hülyeségeiddel!

– Hiányozna neked, ha nem kevernélek mindig ilyen kalandba. – Felhorkanok, és már nyúlnék megint érte, mikor hirtelen nagy embertömeg indul meg egyszerre.

Oh, ne… máris híre ment volna a tárgyaláson történteknek?

– Nézzétek! – csattan fel egy hang az ablakok előtt.

– Megérkezett az új vezérigazgató!

– Hogy mi? – egyenesedik ki Sophie.

– Gyere, Emi ezt nekünk is látnunk kell! – mondja, miközben felrángat a székemről és odahurcibál az ablakokhoz.

Az egész szint ott hemzseg már körülöttünk.

Negyedik fejezet

Egy mattfekete Bentley fordul a cég elé; szinte mindenki az ablakokhoz tapad. Megérkezett az új cégvezető, és nincs olyan, aki ne lenne kíváncsi erre a rejtélyes, senki sem látta emberre. Sophie és én is vártatva figyeltük a jövevény érkezését.

– Saját sofőrje van. Persze, hisz’ gazdag család sarja, aki külföldön tanult és élt, nagyvilági ember, hihetetlenül kiemelkedő eredményekkel. – Nem tudom grimaszomat elrejteni.

Szinte már mesékbe illő imázs. Minden tökéletes vele kapcsolatban, már csak a kiszórt rózsaszirmok hiányoznak a talpa alól.

– Tudod, hogy megy ez gazdagéknál! – Sophie kuncog.

Az anyósülés felől kiszáll egy magas és termetes afroamerikai férfi. Sötétszürke öltönye szűkösen passzentos rá, füléből egy fülhallgató lóg ki – gondolom, azon kommunikál a többiekkel. Méretes cipője fekete, halványan törnek meg rajta a magasan járó nap gyenge fénysugarai. Miután többször is körbenéz, kinyitja az anyósülés mögötti ajtót, ahonnan egy magas, termetben sokkal kisebb, de láthatóan izmos férfi lép ki, telefont a füléhez tartva. Végben göndör, dús és sötét haját a szél lebbenti bele az arcába, állkapcsa szélesen és hosszan ereszkedik le, s mértani pontossággal sarkított állívben végződik. Rendezett, koromfekete borosta festi bronzbarna bőrét sötétebbre, kiemelve húsos ajkainak szép vonalát, s azoknak lágy kapcsolatát.

Gondolom, gyönyörűen tud velük mosolyogni… és édesen csókolni.

Emily! – dorgál belső boszorkányom.

Férfias és erőt sugárzó, szép arca van, mégis valami gyermeki, vagy fiatal kora okán valami, amit lehet csak én képzelek oda, megszelídíti. Talán a mandulaszemei, melyek most sötéten izzanak. Szorgosan magyaráz a telefonba, közben beszédes taglejtésekkel segít rá mondandójára, mintha a telefonvonal másik végén lévő ember láthatná. Elkezdik megmászni a hosszú, félköríves lépcsősort.

Majd annak a közepén megáll, egy váratlan pillanatban felkapja a fejét, mintha egy belső sugallatra válaszolna, s tekintete találkozik a tekintetemmel.

Mindenki egyszerre ugrik két-három lépést vissza az ablakoktól – akkora az embertömeg körülöttem, minden emeleten felettünk és alattunk, hogy szinte hallani lehet a szintenkénti lábdübörgést.

Csak én maradok a helyemen a gondolataimba belemerülve.

Mr. Titokzatos elmosolyodik – tudtam, hogy gyönyörű mosolya van, ami ráadásul szexi gödröcskékben végződik, majd szabad kezével lazán int egyet felém, amire meglepődve megemelkednek vastag szemöldökeim, s ez rángat ki a valóságba.

Basszus, egyedül én maradtam az ablakra rátapadva, és az új vezérigazgatóval nézek farkasszemet, aki a tetejébe félreérthetetlenül nekem integet.

Sután, kontrollálatlan kezekkel azonnal viszonzom a köszönést – félúton orrba verem magam, amire hátrahőkölök egy kicsit, de próbálom játszani a lazát, és azonnal lerázni magamról a kínos helyzetet. Ő erre elvigyorodik, utána egy percet sem vesztegetve besiet az épületbe, a testőre nyomában lohol.

Itt van, Emily, az első benyomást a tőled várható legjobb minőségben meg is tetted. Hülyét csinálni magamból szinte gyerekjáték már nekem. Belső boszorkányom fortyog és rosszallóan csóválja a fejét, majd hátat fordítva tovább olvassa könyvét. Ne játszd meg magad, te kis piszok, tudom, hogy ugyanúgy érdekel téged is ez az idegen!

A csődület egyszerre megiramodik, és a liftekhez siet. Én még kábultan tekingetek ki a semmibe, orromat dörzsölgetem, mikor Sophie karon ragad, és elhurcol a várakozó tömeghez.

– Gyere már, Emi, mit tökölsz még az ablakok előtt? Nem láttad… már rég az épületben van! Nézzük meg, melyik emeletre igyekszik!

Nagy a nyüzsgés a liftajtók előtt, mindenki feszült figyelemmel kíséri a felvonó kijelzőjét, amelynek számai egyre jobban gyarapodnak.

– Már a 82-nél jár! Tuti a legfelső emeletre tart – jegyzi meg Sophie, gyermeki csodálattal csilingelő hangon.

– Hát hova máshova tartana? – kérdem felhorkanva.

A 100. emeleten tartózkodott az idősebb Mr. McKenzie. Valószínűleg átveszi az emeletet, és az ottani vezérigazgatói széket. Mr. McKenzie időközben már kiköltözött.

A számok egészen a 89-ig sárga alapon feketén villognak, majd ahogy eléri a lift 90. emeletet, a háttér színe átvált zöldre. Elindul a csődületben a pusmogás azokról a bizonyos 90 pluszos emeletekről, és a körülöttük terjengő, kitalált vagy igaz történetekről. Nem nagyon hiszek bennük.

Elérkezik a 100-as szám, ám a tömeg meglepetésére nem villan ki fényesen, jelezve, hogy megállt volna a lift és kiszállóban lenne az utasa, hanem kis idő után váratlanul felüt egy újabb, és eddig ismeretlen emelet száma: a 101-esé.

Vörösen izzik fel, rajta a szám fekete kontúrjai éles élekkel büszkén és titokzatosan sötétlenek. Mindenfele egyszerre elámult képeket lehet látni. Még az én szemem is kikerekedik.

– Emi, jól látok? – kérdi legyökerezett lábbal és szaggatott hanggal a mellettem álló Sophie.

Az emberek megrökönyödve megmerevednek, majd egymást váltó halk és hangos sustorgás folyamatos hulláma zendül fel a liftajtó köré gyűlt tömegben. Mindenki, köztük Sophie és én is, teljes sokkban van.

Van egy 101. szint, amiről nem is tudtunk?

– Azt a leborult istenfáját, Emi, látod ezt? – szakad ki barátosnőmből, miközben a karomat rángatja izgalmában.

– Persze, hogy látom, hisz’ itt állok melletted! Csak nem akarok hinni a szememnek.

– Hogy a fenébe nem tudtunk egy plusz emeletről? Eddig is hihetetlen históriák terjengtek a 90 pluszosokról, erre a semmiből hirtelen felbukkan egy újabb szint, amiről egész eddig fogalmunk sem volt?

Osztozom Sophie kiborulásában. Idestova 18 éve itt dolgozom, azonban még hírét sem hallottam a 101. emeletnek. Alig van itt pár perce Mr. Titokzatos, és máris feje tetejére állítja a helyet, a köznyugalmat megháborítva.

Érdekes, hogy minden nyilvános bejelentés nélkül veszi át a cég irányítását. Igazán csak egy rövid, csoportos megbeszélés keretén belül jelentette be Mr. McKenzie élő adásban, hogy több évtizedes kemény munka után kíván nyugállományba menni, és élvezni azt, ami még hátramaradt neki. A szintek feszülten nézték végig az emeletek pihenőjében lévő, nagy képernyőjű TV-ken közvetítve. Arra a negyedórára megállt a munka, síri csend uralkodott az egész felhőkarcolóban, amire már évek óta nem volt példa. Mintha temetésen lettünk volna. Persze ez nem azt jelenti, hogy teljesen eltűnik a vállalat életéből, a továbbiakban is aktív marad, de közel sem lesz annyira része a McKenzie Holdings jövőjének. Megnyugtatott minket, hogy semmilyen változást nem fognak eszközölni, és minden mehet a maga rendje szerint tovább. A vezérigazgatóváltás igazából olyan innovációkat fog jelenteni, ami könnyedebbé és lényegre törőbbé teszi majd a munkát mindannyiunk számára.

– Elég legyen, emberek, mindenki térjen vissza az asztalához, ma is hosszú nap áll előttünk, és nem hagyhatjuk, hogy a többi szint megelőzzön minket! – Végül az osztályvezető csap közénk és utasít rendre.

Nagyon sikerorientált, a szintek közötti egészséges versengési szellem készteti mindig a legjobb teljesítményre, és arra, hogy munkásaiból az utolsó csepp energiát is kipréselje. Igen jól kitalált rendszer ez. Ösztönzik a műszakvezetőt, de még a beosztottakat is a lehető legtöbb produktivitásra, ezzel is kimaxolva az emberi erőforrásokat – némi hóvégi ellenértékben. Nem vagyok hálátlan, félreértés ne essék, hisz’ ez is egy plusz kereseti lehetőség az állandó munkabér mellett. De minthogy számokkal foglalkozom, némi sejtésem és rálátásom van, hogy ez a kompetitivitás a szintek között mennyit hoz a cégnek, s ebből mennyit csorgatnak a parasztnak. Jó ideje 89-ből az első 5 között vagyunk, s sok időbe és energiába került idekerülni, s talán még többe itt megmaradni. Természetesen változnak a hóvégi bónuszok a besorolások szerint: más az első háromé, az első öté, az első tízé, és így tovább.

S hogy ne legyen olyan egyszerű, még a bizonyos szinteken dolgozó emberek között is van különbség, és ha lenne „a hónap dolgozója” diadalfal, akkor minden hónap végén az én képem kerülne ki rá.

Igen, nyíltan állíthatom, hogy a teljesítményem alapján én vagyok itt a legproduktívabb, amire azért büszke is vagyok. A jövedelmem felett kapott plusz pénz pont fedezi a New York-i albérlet árát, úgyhogy ezért is hálás lehetek. Ezért sem szoktam félvállról venni az elvégzendő feladataimat, amit Sophie barátnőm – aki nem nagy meglepetésre az utolsó a besorolás szerint – sosem fog megérteni, mert anyu és apu intézi neki a lakhatást és a megélhetést, és ezen felül szabadon rendelkezik a jövedelmével. Nem rosszból, viszont néha azt kívánnám, hogy egyszer úgy rendesen kóstoljon bele az életbe; lehet, hogy másképp állna hozzá a dolgokhoz.

Nagyot sóhajtok, visszatérek a tetemes teendőim közé – szinte hegyekben tornyosulnak az asztalomon –, közben Anira gondolok, hogyan telhet a napja, és arra, hogy haragszik-e még. Aztán eszembe jut az a mazsola-képe reggel, és önkéntelenül is felkacagok magamban.

Sajnos itt a hétvége, Steve magával viszi két napra, egyedül leszek otthon pusztító gondolataimmal, hacsak ki nem mozdulok. De nincs hozzá sem kedvem, sem lelkierőm. Ezért inkább bejövök dolgozni holnap is. Legalább teljen valami hasznossal az időm. A vasárnapot otthon töltöm majd.

Sophie néz át az elválasztó panelek felett, az arca tiszta kíváncsiság.

– Láttad, Emi, hogy elviharzott egy szempillantás alatt? – Hangja megerősíti arckifejezését.

– Igen, Sophie, láttam, de most nem tudok ezzel foglalkozni. Rengeteg a munkám, és szűkös a határidőm. A legjobb az lesz, ha te is nekifogsz a teendőidnek, most nem tudlak úgy kisegíteni, mint a múltkor.

– Jól van, jól van, értem a célzást. Nekifogok én is. – Nyelvét nyújtja gunyorosan – esküszöm, akár egy gyermek.

Visszagondolva, tényleg eléggé célirányosan vette az útját. Mintha már évek óta járná ezt az épületet. Nem sokat lehetett látni belőle, de eléggé jó kiállású fiatalembernek tűnt.

Nem tudom, miért mozgat meg ennyire a gondolata. Szedd össze magadat, most nem érsz rá ilyesmikre! Az ábrándos vágyakozást hagyd a fiatal szerelmesekre… neked itt a munka és a kötelesség. Szeress beléjük, hátha azok is elhagynak egyszer.

Belső boszorkányom térít észhez, s hát, egyet kell értsek vele…

Nemsokára nyílik a liftajtó, és Clark, a postásfiú tolja maga előtt az iratokkal és könyvelésre váró dokumentumokkal telerakott kiskocsiját. Ráfordul a sorokra, és bágyadtan rója őket.

– Tessék, Kent, fentről küldték – nyújt át egy halom papírt pár irodával lejjebb.

– De örülök neked, Clark! – horkan fel hangosan az iroda tulaja.

Majd elkezdik papírgalacsinnal megdobálni szerencsétlent, bár jogtalan pfujolni rá: ő is csak a munkáját végzi, mint mindenki más.

Ismét megindul. Jaj, csak most ide ne gyere… – mantrázzuk mindketten Sophie-val. Ám csak jön, a kocsi enyhén nyikorgó hangja hangosodik, és…

– Szia, Emily. – Végül megáll mellettem, és ugyanazzal a széles mosolyával üdvözöl, mint mindig.

– Szia, Clark – viszonzom a mosolyt.

Rendes srác, tényleg az. Bubifrizurára lenyírt haja mértani pontossággal követi azt az egyetlen vonalat, ami körbefut a fején. Vastag keretes szemüvege picit féloldalasan áll orrán, és néhol bő, élénk barna öltönynadrágja, kockás inge megigazításra várna rajta.

Nem szól semmit. Csak vigyorog. Végül én töröm meg a csendet, mert kezd egy kicsit kínos lenni a szitu… hallom Sophie-t kuncogni a panel túloldaláról.

– Újabb munka? – kérdezem, hátha azért jött, hogy itt is leadjon egy kazal dokumentációt.

– Oh, nem, csak át akartam adni neked ezt az ajándékot. Igaz, a szülinapod már megvolt, de sajnos nem jött időben, ezért csak most tudom odaadni – ecseteli, miközben a halom papír közül kivesz egy barnás papírborítékba csomagolt valamit. Átnyújtja nekem, és izgatottan néz rám.

– Bontsd csak ki! – bátorít.

– Nem kellett volna, Clark… – mondom, miközben kicsit kínosan bontogatom, és megdermedek, ahogy a boríték használt, barnás felülete darabokként lekerül a fóliába becsomagolt füzetről.

– Nahát, ez egy eredeti Astro Boy Tezuka Osamutól?

– Igen, az! Nehéz volt beszerezni, de végül sikerült. – Tudja, hogy szeretem a japán képregényeket és nagy gyűjtő vagyok, s megszerzett nekem egy ilyen értékes darabot!

– Köszönöm, Clark! – Magamhoz ölelem.

Ő kicsit kényelmetlenül ölel vissza, mintha az anyján kívül sosem érintett volna más nőt.

– Igazán nincs mit… – örvendezik – viszont most mennem kell, majd beszélünk.

– Persze, Clark. Szia.

– Szia, Emily. Szia, Sophie.

– Szia, Clark – hajol ki sokatmondó ábrázattal Sophie.

– Köszönöm, Clark – utánoz eltúlzottan nyálas hanggal.

– Na, elhallgass, és húzás vissza dolgozni!

Ülve szalutál, és visszatolja magát forgószékén.

A táskámba teszem a kapott képregényt, és ez teljesen felvidít. Clark szöges ellentettje a most érkezett rejtélyes idegennek, de mégis gondoskodó, és odafigyel a részletekre.

Belső boszorkányom vág hátba: Te most miről beszélsz? Ki mondta, hogy kellene hasonlón agyalnod? Örülj, hogy egyáltalán Clark észrevesz egy olyan szürke kis egeret, mint te… nemhogy egy McKenzie-sarj!

Igaza van… megrázom a fejemet és visszatérek dolgozni. A délutáni munkaidő ólomlábakon telik el.

Végre napzárta, Sophie-val készülődünk hazamenni.

– Holnap is bejössz dolgozni? – kérdezi úgy, mintha teljesen meg lennék bolondulva.

– Igen, be. Mint majdnem mindegyik szombaton.

– Jaj, Emi, keress már magadnak valakit, akivel élvezheted a hétvégéket!

– Ki mondta, hogy ahhoz kell valaki? – vágok vissza szemrebbenés nélkül.

Pedig én is érzem, hogy már nagyon is kellene valaki, akivel megoszthatnám a szabadidőmet.

– Érezd jól magad Jackkel, a nagy szerelmeddel holnap – mondom gúnyosan; témát akarok váltani.

– Nem kell irigykedni – próbálkozik fogást találni rajtam.

– Erre? Ne aggódj, nem fogok. Na, pá, Sophie, akkor hétfőn.

– Szia, Emi, üdvözlöm Anit.

– Átadom – ezzel el is válunk a lépcső aljában.

Némi zötykölődés után haza is érek. Táskámat ledobom a heverőre, Joey gurul ki belőle. Hogy sosem tud nyugton maradni…

Kezembe veszem és körbenézek, mint aki valami rosszban sántikál, majd igen erős elhatározás csillan a szememben és nekiiramodok a fürdőnek, még mielőtt veszítenék bátorságomból, és engedek magamnak egy forró fürdőt.

Ötödik fejezet

– „Nem műanyag, szilikon!

– Jól van, jól van! Szilikon!”

Huh, visszhangzik a fülemben.

Kissé vicces volt, ahogy Sophie vehemensen bizonygatta délben ennek a műpénisznek az anyagát, mintha számítana bármit is.

Forró vízben áztatom fáradt testem ernyedt izmait, habos-babos a kád. Illatos gyertyát gyújtottam, finom illat van, imádom a levendulát.

Ha most látnám magamat kívülről, biztos röhögőgörcsöt kapnék. Romantikus környezetet teremtek egy műkukacnak… istenem, mikor süllyedtem le ilyen mélyre?

A kád szélén éktelenkedik, szinte szuggerál. Miért vagyok zavarban? Ez csak egy műanyag, akarom mondani, szilikon.

Mi van veled te lány? Belső boszorkányom vágja e kérdéseket szüntelen fejemhez.

Már meg is fájdult tőle. Ki kell zárnom, most előtérben a nyugodtság. Vajon milyen érzés lehet? Sosem volt még bennem műbroki, nem is vágyom rá nagyon: nekem hús kell, igazi férfi.

Magamhoz sem nyúltam igazán, nemhogy egy ilyet használjak… elment ennek a lánynak az esze?

Habos nagylábujjammal tologatom ide-oda. Olyan idegen, de Sophie szerint isteni vele az elért hatás, az orgazmus szinte megduplázódik tőle, mind hosszban, mind erőteljességben.

– Hmmm… az orgazmus – suttogom lebiggyesztett ajakkal az orrom alá, bele a habba.

Nem értem az embereket, miért tulajdonítanak ekkora jelentőséget a szexualitásnak. Jó, persze jólesik, meg minden, de mintha e körül forogna a világ. Orgazmus. Meg sem tudom fogalmazni, milyen is az.

De muszáj lesz kipróbálnom, mert holnap Sophie nem fog békén hagyni a tolakodó kérdéseivel. Hihetetlen a csaj, hihetetlen megérzésekkel. Tudni fogja, ha kamuzok, és egész nap piszkálni fog vele.

Nyakig merülök a forró vízben, becsukom a szemeimet. Lábaimon megtámaszkodok, azokkal a hátamat a kád végének nyomom, majd kissé kitolom a csípőmet. Érzem, puha szőrzetemet csiklandozza a combjaim között halványan szivárgó fürdővíz, kellemes melegség önt el.

Picit így maradok, olyan jó érzés. A tusfürdőtől síkos kezeimet csúsztatom lejjebb mellemen keresztül, hasamon át, egészen vénuszdombomig, ahol a két mutatóujjammal gyengéden nyitok a nagy szeméremajkaimon.

Hmm… de finom, ahogy a forró víz óvatosan cirógatja, nyalogatja odalent! Lassan elkezdem le-föl emelgetni a fenekemet, hintáztatom magam, hogy az úsztatott víz ügyesen tegye a dolgát.

Fokozatosan gyorsulok, a csípőm verte hullámok már kicsapnak a kád oldalán. Az eddig gyülemlett fojtott vágy fortyan fel száguldozó véremtől megvastagodott ereimben. Mellkasom szaporán emelkedik, lábaim remegve kifeszülnek oldalra, neki a kád csuszamlós falának, és én levegő után kapkodok a hullámzó víztükör felett fodrosan felszálló gőzfüggönyben. Őserdő-zöld aurám hevült bőröm mentén felparázslik, több hullámtörésben a víz felszínén szétfolyik. Élénk színe még a kád oldalát is befesti.

Minden párás és nedves, a kád, a csempék, a csap, az arcom, a hajam… és én is, odalenn.

Egyre hevülő forróságban csapódnak ki kövér cseppekben vízgőzzel kevert, halk nyögéseim a hideg csempéken, s hosszú, kanyargós csíkot húznak a plafontól, hol egymásba érve, ismét egyesülve, hol egymás mellett – vagy éppen a másikat beelőzve – a vágynak és kiéletlen kéj terhének súlyával száguldozva, vissza egészen a kádba… vissza hozzám, hogy újra részesei lehessenek vonagló önkielégítésem alig járt, kósza útjainak.

Kinyújtott lábammal juttatom közelebb élettelen szeretőmet… huh, egész jó megnevezés.

Kezembe veszem, és szinte bizalmatlanul, óvatosan a puncimnak dörzsölöm: az immár kétszeresére duzzadt csiklómat stimulálom. Elkapott a hév: szakadatlanul emelkedő, majd süllyedő fenekem heves és konstans mozgása immár az elmúlt hónapokban bennem felgyülemlett feszültséggel telt, háborgó tengert varázsol kicsiny fürdőszobámból. Hatalmas, nedves csattanásokkal érintkezik a bőr a vízzel, a víz a járólappal, és onnan teljes felületen az egész fürdővel. Ártalmatlannak induló maszturbációm most már a teljes fürdő egésze, és ha lenne több bátorság bennem, amit érzek, ott rejlik egészen mélyen, a teljes ház, és a hozzá tartozó további háztömb is rezonálna, s részese lenne önszeretetemnek.

Ki kell adnom magamból ezt, vagy elevenen felfalja józan gondolkodásomat, ártalmatlan kedélyemet, anyai szeretetemet és szülői nevelésemet. Most vagy soha! Ez a lehető legjobb és leghasznosabb módja a düh, a harag, a kétségbeesés és a sokszoros önmegkérdőjelezés kiadásának, és röpke öröm szerzésének, mi majd elkísér egészen a hálóágyig, és ha szerencsés vagyok, álmomban majd visszaköszön reggel tapasztalt nedves bugyival.

Kezdek ráérezni, kezdem kívánni… hihetetlen, egy szilikon hancúrlécet?

Egyszerre vörösödöm az élvezettől és a kínos felismeréstől, hogy én ilyesmire kényszerülök.

Ez a gondolat gondosan irányzott, mély éket ver az agyalapi mirigyembe, és hirtelen… elszáll az ihlet.

A háborgó tenger lecsendesedik körülöttem, hullámai szelíden sodornak vissza nyugalmi állapotomba, a vastag vízgőz fodros függönye kiegyenesedik, a csempék már nem izzadnak tovább.

Aurám lenyugszik, és kezdetben halványan pulzál még, majd hirtelen elpárolog.

A fürdő kivilágosodik, már nem takarja sűrű kéjvágy a fényforrást, és az egyetlen hang, ami bejárja szakadatlanul, csempéről csempére a helyet, a csapnak az elillanó pillanatot sirató vége.

A fenébe, pedig kezdtem már élvezni egy kicsit… mit mondok majd holnap Sophie-nak? Biztosan kiakad. Már hallom is a hangját:

„– Istenem, Emi, te még egy műbrokit sem tudsz ágyba vinni?”

Fáradtan kelek ki a kádból. Érzékeim kiéleződtek, és megkönnyebbülés híján több energiát vesztettem, mint hozománya lett tettemnek, most jólesne egy feltöltő ölelés. Egy olyan igazi, szívből jövő.

De csak a törölközőm ölel át. Nekem már csak a mű dolgok maradtak… műbroki, műölelés.

Ezért most mirelit kaja lesz vacsira. Nincs kedvem nekiállni valami egészségeset összedobni. Majd holnaptól nekikezdek… hányadik „holnap” is ez?

A mikróba vágom vacsorámat és keresem a könyvet, amit naplónak vettem. Egy újabb hülyeség, ami távol áll tőlem, azonban a doki szerint segíteni fog, hogy könnyebben dolgozzam fel a válást. Írjam le az érzéseimet? A férjemről?

Nyomdatintát nem tűrő, 18-as tartalom lenne, ahol a kapd be vesszőként, a szemétláda meg mondatvégi írásjelként funkcionálna.

Ahogy erre gondolok, egyfolytában bólogatok, mintha egyetértenék magammal, és szemmel láthatólag meg is erősítem gondolataimat.

Ilyen lenne a hosszan tartó egyedüllét? Kezdek megbolondulni? Most visszagondolva, az elmúlt húsz év alatt nemigen voltam egyedül összezárva a gondolataimmal, a csupasz énemmel.

Már majdhogynem rémisztő, ám igen jó önismereti kaland lehet ez. Erről van szó! Mindig lásd meg a dolgok pozitív oldalát: ez az, ami előre fog vinni. Nem a levertség, némi depresszióval keverve, no meg a szilikon vibri.

Vacsora után ágyba bújok – nincs telefonhívás: megígértem Aninak, hogy nem anyáskodom még ilyenkor is felette. Hiszen tegnap kijelentette, hogy ő már nagylány!

Nagylány, mert megjelentek az első szőrszálai a vénuszdombocskáján. Mintha ez számítana a felnőttnek váláshoz. Folyton megmosolyogtat a gyermeki tisztaságával. Igaz, ami igaz, hihetetlen gyorsan érnek a mai lányok. Én az ő korában még azon töprengtem, hogy fagyit vagy jégkrémet nyaljak ebéd után, ő meg már a szőrtelenítésről kérdezget.

Lassan bepilledek, és mellettem letett naplómmal elalszom. Egy rejtélyes idegenről álmodom, szépen ívelt állkapcsokról, finom érintésű borostáról, és egy lenyűgöző szépségű mandulaszempárról… Lehet, hogy mégis nedves bugyival kelek holnap reggel?

Hatodik fejezet

Szombat kora reggel eléggé nyúzottan ébredek, a tükörképen is erről árulkodik.

Mosolyt erőltetek az arcomra, de ez sem segít sokat – nem tetszik, amit látok.

A reggeli készülődés közben a Perfectet hallgatom Ed Sheerantől, ez az egyik kedvencünk a lányommal.

Tényleg, Ani. Remélem, jól érzi magát. Hiányzik a lány. Egy rövid zuhany után gyors reggeli, fogmosás, és már indulásra kész is vagyok.

Egy újabb csodálatos nap, amit a munkahelyen tékozolhatok el. Csendes és unalmas lesz, még Sophie sem lesz bent: elmennek szórakozni azzal a fatökűvel. Ő legalább tudja élvezni az életét.

A metrón zötykölődve veszek el gondjaim fergetegében. Talán most kelleni is fog egy kis munka, hogy elvonja a figyelmemet a megoldatlan problémáimról. A céghez érve Donald fogad kedvesen.

– Jó reggelt, Miss Kenegen, még ma is húzza az igát? – Mosolya kellemes.

– Igen, Donald, igazán nincs jobb dolgom, ezért bejöttem kicsit előredolgozni, hogy könnyítsek a jövő heti hajtáson – viszonzom mosolyát.

– Egy ilyen gyönyörű hölgynek nincs hétvégére programja? Hát egy udvarlója sem akad?

– Aranyos magától, Donald, de nincs udvarlóm; lehet, hogy most nem is lenne rá szükségem – vallom be őszintén hogy magamnak, vagy Donaldnak, nem tudom, azonban valahogy most ezt érzem, és nem hiszem, hogy lenne olyan nem várt véletlen az életemben, ami ezt a közeljövőben megváltoztatná. Aki sokszor sérült, az még a simogatástól is fél, szokták mondani.

– Ha 30 évvel fiatalabb lehetnék, nem szenvedne udvarlóhiányban – kacsint egyet melegen.

– Nem kellene oda 30, elég lenne 20 is. – Felkuncogok.

– Ne butáskodjon, Miss Kenegen, mennyinek tetszik lenni, ha szabad kérdeznem?

– Szabad, nem szégyellem azt, amit az elkerülhetetlen rakott rám években. Nemrég töltöttem a 4. X-et.

– Ne szórakozzon velem, hisz’ magácska alig múlhatott 30. – Jólesik a nyilvánvaló túlzása, melegséggel tölt el: nem is tudom, mikor kaphattam utoljára hasonló bókot.

Mindjárt jobban fog telni a napom. Érdekes, hogy néha milyen kevés kell ahhoz, hogy az embernek feldobják a közérzetét; egy apró gesztus, vagy egy kósza dicséret, ami nem kerül többe némi figyelemnél, és a kimondott szó alatt elslisszanó időnél.

– Kérem, ne túlozzon, Donald, de azért köszönöm szépen – pironkodom, miközben fogadom az udvarlását. Nem szoktam hozzá. Hogy mentsem magamat ebből a helyzetből, egy hatalmas vigyorral elköszönök.

A hosszú sorokat megjárva behuppanok dolgozóasztalom mögé. Tornyosulnak az elvégzendő teendők, mint mindig.

Szinte teljesen kihalt az emelet, Sophie sincs a túloldalon, hogy néha felvidítson bohóságával és kizökkentsen ebből a munkahelyi közönyből. Nem agyalok túl sokat, beletemetkezem a munkába.

Egész jól haladok, az íróasztalomon rendezetlen halmokban súlyosodó mappák kezdenek fogyni, mikor meglepetésemre a holtteremből egy magas, szőke hölgy lép hozzám, megszólítva engem:

– Miss Kenegen?

– Azt a rohadt… – Hátrahőkölök, és lábbal elrugaszkodom a forgószékemen, de úgy, hogy az kicsúszik alólam, és elkezd egyre gyorsuló, elmosódott képekben a szemem előtt cikázni a kis panel irodám, majd nem sokra rá annak mennyezetén nyugszik meg pukkanó légbuborékokat látó, zavart tekintetem: mindketten egy nagyobb puffanással földet érünk. Tompán, de nagy felületen beverem a hátam, szemeim kigúvadnak, és az esés közben magamhoz kapott mély levegő beszorul a tüdőmbe.

Mellkason veregetem magam, majd egy hosszabban elnyújtott nyöszörgés kíséretében leeresztek, mint egy lufi, és ugyanolyan éles hangot kiadva ismét éltető levegőhöz jutok, mire fölém magasodik a szöszi.

Szemöldökét lassan felhúzza; nem rejti véka alá, hogy jól szórakozik, undor és lenéző megvetés árnyéka surran át vastag sminkkel fedett arcán.

– Igen, az lennék – válaszolok, miközben egy tinédzser gyorsaságával felszökkenek a padlóról, és több hosszú, teli tenyérsimítással próbálom rendezni az összegyűrődött ruhámat, hajam kósza tincseit füleim mögé, ezután megilletődöttségemben üdvözlésre emelem a kezemet, amire fintorogva figyel fel.

Hosszú haja copfban van, szemüveg díszíti az arcát. Ezek azok a dizájner szemüvegek, amikről nem tudod eldönteni, hogy a tulajdonosuk divatból vagy szükségből hordja.

Élére vasalt, sötét blézert és fehér blúzt visel térdig érő, szűk szoknyával, amelynek anyaga látásra is nagyon kényelmesnek tűnik.

Ez igen, gondolom magamban.

– Chinty vagyok. – Üdvözlő kezemet szúrós szemével méricskéli, de nem fogadja el, így lehanyatlik magam mellé.

– Mr. McKenzie titkárnője! – Bakker, Mr. McKenzie titkárnője itt? Mit akarhat tőlem?

– Mr. McKenzie arra kért, hogy adjak át önnek személyesen egy üzenetet. Ma délután háromkor várja önt az irodájában, legfelső emelet, jobbra!

Te jó ég! Hogy mi?

Jól hallottam, vagy a fejemet is beütöttem volna?

Tátva marad a szám, szemeim kerekednek ki, egy szót sem tudok kinyögni.

Kedves kis „bepilledünk ide, és rendesen arcon rúglak ezzel az üzenettel” kisasszony mosolyogva, türelmesen vár a válaszomra.

Mintha lenne más választásom… ez is csak formalitás igazából. Összekaparom a maradék öntudatomat, és kinyögök egy rekedtes „Rendben”-t.

– Köszönöm, Miss Kenegen. Kérem, negyedórával a találkozás előtt jelenjen meg a váróban. Mr. McKenzie eléggé elfoglalt ember, nem tűri a késést. Tessék a belépőkártyája, csakis ezzel a kártyával tudja aktiválni a legfelső emelethez a liftgombokat. – felém nyújt egy Platinum kártyát a cég logójával és egy VIP-felirattal… és… és a nevemmel? Arany betűkkel van beleégetve a kártya bal aljába a nevem.

A mindenit, szóval csak külön kártyával és engedéllyel lehet a 90 pluszos emeleteken közlekedni? Bátortalanul elveszem tőle.

– A megértését előre is köszönöm, Miss Kenegen. Legyen további szép napja. Viszlát! – Sarkon fordul, és amilyen nesztelenül jött, annyira feltűnően billegteti azt a teremben edzett, szolis testét.

– „Köszönöm, és viszlát” – ismétlem őt gúnyosan és fintorogva.

Milyen hivatalossá vált a végére! „Nem tűri a késést”… hát, ez jól indul, és hogy a fenébe legyen további szép napom, mikor belém vágod így hirtelen az ideget?

Erőtlenül visszaereszkedem a székembe, kezemben a kártyát vizslatom, ami ékes bizonyítéka annak, hogy az előbbit nem beképzeltem. Platinum kártya, 90 pluszos emeletek, Mr. McKenzie? Ez így egyszerre nekem sok(k) lesz!

Nem is tudok tovább koncentrálni a munkámra, a képernyőn összefolynak a számok.

Teljesen kizökkentem, és még csak délelőtt 11 óra múlt. A gyomrom liftezik. Szeretne velem találkozni, ugyan miért? Senki, de senki nem járt fent Mr. McKenzie irodájában, még a könyvelési részleg vezetője sem. Sőt, még közelében sem volt senki a legfelsőbb emeleteknek. Nekünk ez olyan, mintha Narnia világába lépne a paraszt egy madzagon húzott, akasztós szekrényen keresztül.

Fel kell hívnom Sophie-t, ezt most ki kell adnom magamból, vagy szétdurranok idegességemben. Miért nem vagy itt ilyenkor, amikor szükségem lenne rád?

Idegesen csapom fel telefonom névjegyzékét, rövidesen csörgetem, ám nem veszi fel.

Biztosan szórakozni mentek már. Most mit tegyek? Először is, le kellene nyugodnom, és átgondolnom, hogy miért is hívathat az irodájába.

Oh, ne, ugye nem a tárgyaláson történtek miatt? Joey! El akar bocsájtani? De akkor miért nem tette meg azt az egyik beosztottján keresztül?

Mondjuk, ezzel a dizájner kukkeres széles mosollyal, hogy igazítanék ököllel az arcán. Jézusom, mi lelt téged? Belső boszorkányom csóválja a fejét.

Jól van, nyugodjak le. Látom, idegességem erőszakba csap át, és ez nem én vagyok.

Ennyire csak nem készíthet ki egy szimpla találkozás, ugye? Na, igen, ha csak szimpla lenne.

Mr. Senki sem látta elkényeztetett ficsúr, aki gondtalan éveit külföldi luxusban élte, és a feltétel nélküli „mindent megkapok” körülményei által torzított személyisége ki tudja, milyen abszurd módon csapódik le a környezetére? Lehet, hogy meg fog alázni mindenki előtt? Jól van, Emily, most állj le! Belső boszorkányom térít észhez.

Milyen „mindenki előtt”, amikor a legfelső emeleteken szinte senki sem jár a vezérigazgatón kívül? Igaza van, ne pörögd túl!

Vánszorogva delet üt az óra, ebédidő. Öt emeletenként van egy kantin, ahová szakaszosan, bizonyos időközönként be lehet térni és elfogyasztani az ebédet. Kantinhoz képest igen jól főznek, és mindig széles választékból lehet menüt kérni.

Sült csirkét kértem krumplipürével és párolt brokkolival. Az a fene tudatos étkezés, meg a bikiniszezon. Villámmal játszom a tányéromon az egymástól gondosan különválasztott ételekkel. Van, amikor egyszerűen azt nem bírom elviselni, ha két íz – nem hogy a számban, de még a tányéromon sem – érintkezik. Mire is gondoltam, mikor ebédet rendeltem?

Ennyire összeszűkült gyomorral egy falatot sem tudok legyűrni. Hosszas próbálkozás után néhány brokkolit és egy kevés húst leerőszakolok, nehogy a vércukrom leessen, és a liftben ájuljak el, a 101. emeletre tartva.

Idő van, vissza kell mennem dolgozni, már amennyire azt munkának lehet nevezni ezek után.

Istenem, miért nem maradtam otthon én is, és ütném el az időmet valami hasznosabb dologgal, mint minden más normális nő? Mondjuk takaríthattam volna, vagy akár csendben, egy pokróc alá bújva, egy pohár borral, olvasással tölthettem volna az egész hétvégémet.

Visszaülök az asztalomhoz, és próbálok ismét elmerülni teendőimben, de képtelen vagyok rá.

Ólomlábbal vánszorog az idő, főleg így, hogy szinte percenként ránézek az órára. Megcsörren a telefonom. Még mindig kábult kézmozdulatokkal a kezembe kapom és várakozva csapom fel: végre Sophie hív vissza, azonnal felveszem.

– Szia, Emiii! – Már megint indokolatlanul sok betűt használ a nevemhez, nyomatékosítva örömét.

– Mesélj, hogy telik a napod a melóban, csajszim?

– Szia, Sophie. El sem fogod hinni, mi történt velem délelőtt. – Szinte zihálva, fennhangon közlöm vele, mi nyomja már órák óta a lelkemet.

– Mi a baj, Emi, ugye jól vagy? – hallatszik a hangjából az aggódás.

– Persze, Sophie, csak kissé zaklatott vagyok. Délután három órakor jelenésem lesz Mr. McKenzie irodájában egy elbeszélgetésre.

– Hogy miii? – Ugyanaz a reakció, mint nálam. Megint indokolatlanul sok i.

– Most már megérted, miért vagyok ennyire zaklatott? Nem tudom, mit akarhat, Sophie, nagyon remélem, hogy nem a tárgyaláson történtek miatt hívat magához.

Joey ismét visszatér az életemben, azonban most nem a legjobbkor.

Sophie felkacag, de ez most nem segít rajtam, inkább mélyebbre lök.

– Ne parázz, Emi, inkább örülj annak, hogy veled kivételeznek. Nem hinném, hogy ez lenne a háttérben. Ismerve őket, az ilyen és ehhez hasonló kényes ügyeket mindig valakin keresztül szokták elintézni. Ez most kivételes eset, hogy személyesen akarnak egy alkalmazottal elbeszélgetni. Főleg Mr. McKenzie, és főleg ott fenn, a 90 pluszos emeletek legtetején. Emi, a céges történelem könyvébe fogsz kerülni, mint az első halandó, aki belátást kap a legfelsőbb vezetők munkahelyi életébe. Hősként fognak téged ünnepelni a kollegák idelenn! – Hangja tiszta derű és kacérság.

Megnyugtat, és tényleg másfajta szemszögből láttatja velem a dolgokat. Az ilyen és ehhez hasonló felfogásáért szeretem ezt a lányt annyira.

Mindenben a jót! Irigylem őt ez miatt; én még csak tanulgatom.

– Köszönöm, Sophie, most nagyon megnyugtattál. Igazad van, olyan helyen fogok járni, ahol szinte senki előttem.

– Ne haragudj, csajszim, de most mennem kell. Kitartást, és ne izgulj! Minden rendben lesz! Utána azonnal avass be részletekbe, nagyon kíváncsivá tettél. – Széles mosolya telefonon keresztül is érződik.

– Rendben, Sophie, és köszönöm. Érezd jól magad, majd jelentkezem. Szia.

– Szia, csajszim.

Kicsit még visszatérek a teendőimhez, majd lassan háromnegyed hármat üt az óra.

Hetedik fejezet

A lifthez lépve szorul össze a gyomrom ismételten. Zavartan kotorászok a zsebeimben, s előveszem a kapott kártyámat, melynek segítségével belépek az ajtón. Mintha még máshogy is nyílna a lift erre a kártyára. Hihetetlen!

1-től 100-ig felsorolt gombok vannak az ajtó melletti panelen, 89-ig élnek, felette már nem világítanak. Ám a 101-est sehol sem találom. A számok felett egy kártyafoglalat sötétlik. Ezidáig fel sem tűnt nekem. Megfogom a Platinum kártyámat, és ismét használom. Belehelyezem a résbe, mire a maradék 10 gomb kivilágosodik, majd a kártyafoglalat felett egy kiugró panel felfed egy 101-es gombot. A legfelső emeletét. A panel és a benne elbújó gomb vörösen izzik, időnként felpulzálva jelzi, hogy aktív, és szabadon lehet használni. Oh a francba, ez nekem már sok így egyszerre!

Mi ez? Egy James Bond-film? Kis hezitálás után remegő ujjal megnyomom a 101-es gombot. A lift elindul, belső világítása és a háttérzene hirtelen megváltozik. Sötétzöld szín szűrődik ki minden pontosan összeillő sarokból, és némi klasszikus… talán Mozart?

Nem tudom, túlságosan feszült vagyok most, nem tudok kikapcsolni. Beállok az ajtótótól legtávolabb eső sarokba, és folyamatosan magam elé nézek, tördelem a kezeimet.

Vagy 40 emelettel feljebb lassul a lift, megáll, és nyílik az ajtó. Egy újabb utazó lép be a fedélzetre.

Ismerős arc; azt hiszem, ő Mr. Rass, legalább öt emelet tartozik a főnöksége alá. Vajszínű öltönynadrágot visel, enyhén kigombolt, fehér színű inggel.

Nyakkendő nincs, a negyvenes évei végében járhat, ősz tincsek barázdálják barna haját, de még mindig ott a gyermeki mosoly szemeiben.

Köszönve biccent, viszonzom, majd belépve hátat fordít nekem, hogy a számjelzett panelt használva üsse be az úticélját.

Viszont félúton megakad a keze. Látja, hogy a 90 pluszos számok és az a feletti panel, ami a 101-es gombot, a legfelső emeletét rejtette, nyitva van, és vérpirosan izzik.

Némi hezitálás után elismerően felém tekint a válla felett, végigmér, majd megnyomja az 52. emeletét. Istenem, de kellemetlen helyzet! Most mit gondolhat rólam? Ennek biztosan híre megy.

Ahogy elindul a lift, hanyagul egyik lábára támaszkodva mellém áll. Erőltetetten meredünk előre, a csendet csak a háttérzene töri meg, majd kis idő után, ami nekem egy örökkévalóságnak tűnik, nyílik az ajtó.

Mr. Rass kilép rajta, de nem megy el, felém fordul és elmosolyodik. Valahogy éveket fiatalít rajta ez a mosoly.

Teljesen zavarba hoz ez a váratlan reakciója. Azonnal lesütöm a szememet, hogy valamivel megtörjem ezt a kényelmetlen kontaktust, és elvörösödöm. Nem is tágít, míg a liftajtó nem szakítja félbe ezt a kínos jelenetet.

Sosem örültem még ennyire egy liftindulásnak. Újból megül a gyomorideg.

Mintha kivégzésre vinnének.

Jobb ötletem nincs, számolom az emeleteket. Ahogy fogynak, leszek egyre feszültebb és feszültebb. Lassul a felvonó, párhuzamosan vele gyorsul a szívem.

A liftajtó két szárnya a szokásos csippanással kinyílik, és ahogy kilépek onnan, tátva marad a szám.

Egy tágas terem végébe csöppenek, melynek padlóját hatalmas, egybefüggő, sötétszürke márvány teszi ki, mintha egészben emelték volna a föld mélyéről ide, a fellegek közé.

Benne fehér füstös csíkok, melyek hol hosszan és vékonyan, hol vastagon és fodrosan szaggatják a kőzet folytonosságát, és amik a terem minden pontjába szakadatlanul szaladnak, a falakon keresztül egészen a plafonig.

A helyiség fekete, roppant ablakokkal szakaszosított falai hosszan nyúlnak az égbe. A márványból füstölgő vonalak itt már szabályos, széles és fehér csíkokkal barázdálják felületét, s a szintén fekete mennyezeten, a beltérre kicsapó gipszkarton hullámokban találkoznak, hogy a lifttel szemben kb. 10 méterre, ügyes és dolgos kezek által fehér homokkőből kifaragott dolgozóasztal felett, széles és öblös, spirál formájú csillárként omoljanak az ott tartózkodókra.

A nagy íróasztal mögött három, mennyezettől padlóig tartó, zászlószerű vászon lóg le tekintélyesen. Egy nagy és széles középen, két keskenyebb és kisebb annak egy-egy oldalán. A középsőn sötétkék alapon hatalmas fekete varjú látható, ami egy aranygyűrűt tart a csőrében. Kétoldalt arannyal átszőtt vastag fonatok szegélyezik. Ez lenne a McKenzie család címere? Az ettől balra lévő, világosabb színen és ezüstös szegéllyel varrt vásznon egy darumadár látszik profilból, kecsesen, végben fekete szárnyai szétfeszítve, vékony lábain finoman egyensúlyozva. Jobb oldalt hasonló színű vászon fut, ugyanúgy ezüstös szélekkel, de a címerállat egy vörös bundás róka, fülei fürkészően égnek emelve, ravasz, komoly képpel szimatol a levegőbe, bolyhos farka maga mellett a földön. Szépségesek és magasztosak. Nemesi családok fenséges címerei.

Az asztal előtt pár méterre, kétoldalt, egymástól távol egy-egy kádszerű és termetes virágcserép áll ezüstösen megcsillanó lábakon. Bennük magasan ülő fák gömbformára nyírt lombkoronája omlik vastag törzsükre, zöld leveleik között tűzpiros gyümölcsök bújnak ki és roskadoztatják az erős ágakat, miket alulról, magából a széles, kádszerű virágcserépből, gyengén megvilágítanak. A meleg fény a fa törzsén fut fel, a lombkorona alját ágról ágra bearanyozza, hatalmas és mozdulatlan árnyékokat festve felettük a plafonra. Ezzel a megvilágítással és kialakítással annyira ínycsiklandozóvá teszi a fát gyümölcsével, hogy ha egyedül lennék, gondolkodás nélkül belekóstolnék, attól függetlenül, hogy meg sem tudom határozni a termés fajtáját. Ilyen lehetett Évának a tiltott gyümölcs az Édenben? Szerintem ha Sophie itt lenne, ő már hezitálás nélkül csimpánzként lógna az egyik fáról, létől szaftos gyümölccsel teli szájjal ösztökélve engem is a hülyeségre. Uh… hatalmasat nyelek az összecsorduló nyáltól a számban.

Annyira lenyűgöz a hely, hogy percekig csak némán körbeforgok, s óvatos, nem sietős léptekkel merészkedem beljebb és beljebb.

Egy ismerős arc fogad az íróasztal mögött, ismerősen lekezelő mosollyal.

Már amennyire ki tudom venni az arcát ilyen távolságból, lehet, hogy grimaszol a szoli pirította kukker csaj.

Közelebb érve barátságosan megszólít:

– Jó napot, Miss Kenegen, örülök, hogy időben ide tudott érni. – Beszéde kimért, távolságtartó.

Mintha lett volna más választásom – fortyogok.

– Jó napot, siettem, ahogy tudtam. – Hangom erőtlen.

– Kérem, várjon itt egy keveset, egy pillanat, és jövök, csak bejelentem magát Mr. McKenzienek. – Ahogy ezt kimondja, kissé elgyengülnek a lábaim.

Már a neve hallatára is elvész belőlem az erő… már amennyi alapból is fellelhető bennem.

Ugye nem akarsz most összeesni itt nekem? Szedd össze magadat! Belső boszorkányom dorgál meg keményen.

Tőlem jobbra elindul egy közepén kivilágított, kockákkal kiemelt, széles folyosón, melyet életnagyságú szobrok hosszú sora szegélyez egészen a nagy, fekete ajtóig, melynek vonalai alig kivehetők, s aminek közepén ismét ott a varjú aranyozott vonalakkal kiverve. Az ajtón még kilincs sincs.

Na, ezt látni akarom, hogyan nyitja. Elé állva öblös hangon egy zár kattan, az ajtó magától nyílik. Tiszta Bond-fíling! Eltűnik mögötte, majd halk beszédet hallok, és kisvártatva kolléganőnk jön vissza.

– Mr. McKenzie várja önt, kérem, kövessen! – Közönyösen, érzelemmentesen felszólít.

– Rendben – adom meg magam. Válaszomban minden más fellelhető a magabiztosságon kívül.

Riszált farát követve gondosan lépek a kiemelt kockák közepére, félve attól, ha mellé lépek, bevégzem.

Szobor szobrot követ, híres történelmi emberek, hódítók és filozófusok, művészek és tudósok emlékére állított sétánynak tűnik, akár egy, a sikerhez vezető út, melyet a befutott emberek emlékműve szegélyez, hátterében New York madárlátta belvárosának látképe a faltól falig üvegkalitkán keresztül.

Egyszerre csodálatos és rémisztő… pontosan olyan, mint akit az a nagy, fekete ajtó rejt abban a titokzatos irodában.

Az ajtóhoz érve a titkárnő szótlanul a kezét nyújtja előttem, jelezve, hogy menjek előre. Egy utolsó nagy levegőt veszek, mintha a mély és ismeretlen mélységbe merülnék, és nekiiramodom.

Belépve egy óriási mahagóni asztalt pillantok meg, fekete, magas háttámlájú bőrfotellel. Nem ül benne senki. Baloldalt ismét faltól falig ablakok, melyek függőleges rolókkal vannak besötétítve, előtte Mr. McKenzie magas és izmos termete sötétlik, háttal nekünk.

– Köszönöm, Cinthy, elmehet. – Duruzsoló hangja határozott és szigorú.

Cinthy nem szól semmit, csak rám néz és biccent, és azzal a lendülettel itt is hagy minket.

Az iroda tágas, talán tágasabb, mint az előtér. Falai mintázott feketék, középen egy fatörzsformára faragott oszloppal, minek szélesen tovább ívelő kőágai a magas beltér harmadán egy kis kialakított pihenőt támasztanak alá. Innen nézve amolyan olvasósarok lehet, a könyvekkel teli könyvespolcok, és egy állólámpával felszerelt, kényelmes fotel alapján. Kovácsoltvas korlátja, mint ezer virág füzére, tekereg le a lépcsőn, a tartóoszlop közepéig, ahol óriási, bimbódzó virágcsokorként öleli körbe henger alakú testét. Ez alatt van a már említett dolgozóasztal fotellal. Az iroda dolgozórésze modern élekkel és felakasztott képekkel díszített, amelyek innen nézve leginkább az erőt és a kitartást tükrözik. A képkeretek különböző pillanatokat – egymásba kapaszkodó kezeket, gyenge testet ölelő erős testet, mosolyt, melyet bánat görbít, kardot, melyet vasmarok helyez hüvelybe – ejtenek rabul.

Átható levendulaillat csapja meg az orromat, kellemes, nem tolakodó.

Ez kicsit old rajtam, és már nem is olyan védekező a testtartásom.

Jobboldalt, közvetlen a lépcső mellett, hideg márványba vésett alakokat látok. Nem is szimpla alakokat… hanem egymásba kapaszkodó, egymáson felmászó démoni tömeget, amely egyetlen magasra szökkenő, szárnyas angyalért nyújtózkodik.

– Dávid arkangyal. – Mr. McKenzie szólal meg. Összerezzenek, és visszakapom rá a tekintetemet.

– A halála előtti pillanatképet örökíti meg – meséli tovább. – Üdvözlöm, Miss Kenegen, kérem foglaljon helyet! – Ellágyuló hangja belém csap, gerincemen fut végig.

Mindeközben folyamatosan háttal áll nekem, a városi nyüzsgést fürkészi. Ismét megjegyzem magamban, hogy igen jó kiállású férfi.

Az iroda színeihez passzoló fekete selyeming és öltönynadrág van rajta. Mi a fene van ezzel a fekete-imádattal?

– Jó napot, Mr. McKenzie! – Köszönés közben engedelmeskedem, és helyet foglalok az asztal előtt kihelyezett vendégfotelban.

Nemrég rakhatták ide számomra; nem hiszem, hogy rajtam kívül sok vendége lehet itt. Lábaimat ösztönösen összeszorítom, kezeimet magam előtt összekulcsolom.

Köszönésemre végre megfordul. Félárnyék takarja előlem, és felém tett pár hangsúlyos lépése után mint színpadról húzott vaskos függöny fedi fel előttem őt… az élet? A sors? Nem tudom, mi, viszont innentől kezdve az életem… érzem, gyökeresen meg fog változni.

Az istenit, tudtam! Nem csak jó kiállású, de nagyon jóképű is. Ajkaim szétválnak, szemeim megrándulnak, majd kikerekednek, pupilláim harsányan követik.

Most, így közelebbről látva, még vonzóbb, az a típusú férfi, akit nem elég csak egyszer megnéznie az embernek.

Arcán kedves mosoly, szemei meleg barnák, mandula formájúak. Sötét haján kékesen törik meg az éles terasz alatti lámpafény, végén göndör tincsek hullámoznak, mely közül pár kósza szál a szemébe lóg.

Ajkai vastagok, szinte tökéletesen követik félmosolyát, amelynek a végén ott egy kis gödröcske az arcán.

Bakker… piszkosul szexi. Erős arccsontját hozzá illő széles állkapocs egészíti tökéletesre.

Ápolt és sűrű borosta idősíti, ám szerintem maximum a harmincas évei elejében járhat. Ilyen fiatal, és már vezérigazgató.

Hát persze… gazdag család sarja, befolyással. Több mint valószínű, hogy politikai érdekeltségei is vannak. Eléggé nehéz gyerekkora lehetett.

Kecses mozgással lavírozik asztalának bőrfoteljéhez, amelybe belehuppan, akár egy tollpihe. Sutaságomhoz képest egy balerina ügyességével rendelkezik, pedig eléggé izmos alkat. Vállai szélesek, vékony dereka jóvoltából a fordított háromszög még vastag télikabátban is látható lehet, és csajok, végre egy pasi, aki nem csak a felsőtestét izmosítja, hanem a lábai is szépen íveltek, formás, „úgy állandóan beleharapnék” fenékben végződnek.

Szemben ül velem. Tekintete most áthatóan forró, zavarba hoz már egy pillantásával is. Mosolya ködössé vált, de még mindig ott van az arcán az a kis gödröcske, mely megtéveszthetetlen jele a jó kedélynek.

Hátha mégsem azért hívatott magához, hogy elbocsásson. Kérdő hangja szakítja meg kattogásomat.

– Hogy telt a napja Miss Kenegen?

Tessék?

Hogy telt a napom? Pontosan 96 emeletet felvonóztam liftező gyomorral, hogy ezt az egyszerű kérdést feltegyék nekem? De amilyen egyszerű, az ő szájából nagyon is hasít. Meglep a kérdésével – igazából már rég tették fel ezt nekem.

– Elfoglaltan! – Tömör és rideg válasz, még én is meglepődöm rajta.

Homlokát ráncolja, szemeiből eltűnik a melegség. A fenébe, máris magamra haragítottam?

– Gondolom, már igen kíváncsi lehet, miért kérettem magát az irodámba. – Hirtelen komolyra vált, arca elsötétedik, azonban rideg viselkedésemet inkább kihívásnak veszi, mintsem megsértődne rajta.

– Kissé – válaszolok vállat vonva.

Próbálom annyira közönyösnek tettetni magam, amennyire csak lehet. De valószínűleg keresztüllát rajtam, és röviden felkuncog. A nem várt reakciótól kiesem a magamra erőltetett szerepemből, és elvörösödöm.

Most ő tényleg rajtam szórakozik?

– Kérem, Miss Kenegen, látom testtartásán, hogy nem barátként kezel. Ne féljen, nem harapok… akkorát!

Vigyorogva dől hátra foteljében, kezét a karfára támasztva arcához emeli, mutatóujja ajkain nyugszik meg. Azok az ajkak! Folytatja tovább.

– A Práosz életbe lépett… igaz, még csak bontogatja a szárnyait, azonban a cég történetének legnagyobb projectje lehet. Hosszú évek kemény munkája, és még hosszabbnak tűnő, külföldön feláldozott időmbe került, hogy a lojális és eredményes csapatommal idáig eljuthassunk. Hiszem, hogy kitartásunk, az egymásba és a projectbe fektetett hitünk egyszer kifizetődik. De akadnak nem kalkulált tényezők, amiket a számok és ábrák ismeretével ha megelőzni nem is tudunk, viszont időben felfedezhetünk, és így, azonnal reagálva rá, könnyedén orvosolhatunk. Szükségem van egy emberre, aki ért a számokhoz, aki mindennap velük foglalkozik, és ha kell, azonnal kiszúrja a bennük elrejtett titkokat és változásokat… szükségem van egy Számokkal suttogóra. – Hangja itt suttogásra vált, mintha egy titkot mesélne el.

– Egy Számokkal suttogóra? – ismétlem meg őt meglepett tekintettel, hangom ugyanolyan halk.

– Igen. Ebben kérném a segítségét, Miss Kenegen!

– Az én segítségemet? – marad tátva a szám.

A felső vezetőség a segítségemet kéri, mégpedig a cég vezérigazgatója, maga Mr. McKenzie?

– Igen, Miss Kenegen. – Itt megáll, rám néz, és szemeivel fürkészi arcomat.

Talán válaszra vár – ugyan mit is válaszolhatnék?

– Ahogy egyre nagyobb teret nyerünk világszerte, a kontrollálatlan irányítás sokasodó visszaéléseket, a leányországokban elburjánzó, cégen belüli bűnszervezeteket katalizál. Szeretném, ha elvállalná a Práosz-ügy további könyvelési feladatait, ezzel kiszűrve az esetleges törvénybe, és a McKenzie-vállalat irányelvébe ütköző cselekedeteket, és napi szinten együttműködne velem. – Hangja izgatottá válik, szemei reménytelten pislákolnak, csak a válaszomra vár.

– Napi szinten együttműködni önnel? – kérdezek vissza szinte hangtalanul; semmi erő nincs szavaimban, annyira felkavar a kijelentése.

Zavaromban az ölemben nyugtatott kezeimet tördelem, közben igazán nem tudom, hogy jelen pillanatban mit is érzek. Megzavar a megingathatatlan határozottsága.

– Igen, és ehhez idővel szeretném jobban megismerni magát, persze a sikeresebb munkavégzés érdekében. – Mosolya sokat sejtető, szemei érdeklődéssel teltek.

Ez most udvarlás, vagy én látok bele többet? Talán csak reménykedem benne.

– Én nem is tudom, mit válaszolhatnék – vallom be őszintén, mert teljesen letaglózott.

Mind a megnyerő külsejével, mind a hirtelen jött ajánlatával.

Mármint ha ezt ajánlatnak lehet nevezni: lehet, hogy nincs más választásom, mint elfogadni. Észreveszi hezitálásomat, türelmesen figyel, majd egy ponton mintha valami furcsa dolog, egyfajta statikus ütés szaladna végig alig észrevehetően arcának izmain, csak bal szemének alsó héja ráng meg egy pillanatra.

Közelebb hajol az asztal felett, szinte karnyújtásnyira. Szép arcán félmosoly ül még, szóra nyílnak mosolytól ívelt ajkai. De nem hagyják el formázott szavak bársony ajkát, hangosan beszívja a levegőt, majd egy röpke szünet után így folytatja:

– Ez nem kérés volt, Emily!

A keresztnevemen szólít. Az ő szájából oly gyönyörűnek és egzotikusnak hangzik! Hangja dörrenő és parancsoló. Mélyről robbanó tónusára megbénulok. Ha nem vetettem volna meg lábaimat erősen magam előtt, mostanra már lefordultam volna a fotelről.

Arca elsötétedik, kifejezéstelenné válik. Figyelmeztető felszólítása nyomán még az iroda közegének színe is megváltozik.

Vagy ezt csak én képzelném be?

Az eddigi világos szín elsötétül, és a szűk ereimben tolongó vér vad áradása pulzáltatja meg nedvesedő szemeimben. Hol élesen látok, hol homályosan, majd színek tompa árnyalatai pezsegnek fel hosszan és hangtalan az irodahelyiség egészében: a bútorokról, a faragott oszlopot átölelő kovácsoltvas virágokról, Mr. McKenzie ruhájáról, végben göndör, dús hajáról, sima bőrének mostanra füstölgő folytonosságáról.

Egyre sűrűbben és egyre nagyobbakat pislogok fújtató légzésemtől párásodó szemüvegem mögött, hogy végre visszaálljon látásom a normálisra. Majd gyorsabban kapkodom a levegőt. Emily, várj, ez így nem lesz jó! – figyelmeztet belső boszorkányom!

Végtagjaim elzselésednek, a gerincemen végigvágtáz egy forró, ősi érzés, ami a fejem búbján csúcsosodik ki, fejbőrömet megbizseregtetve. Most a hajamba túrnám ujjaim, hogy véresre kaparjam fejbőrömet, de moccanni sem merek. Tarkóm a hajam zuhataga alatt elkezd izzadni. Lélegzetem, mint a szeszélyes időjárás, állandóan változik, és most egy rövid idő erejére darabosan akadozik. Kényszerből emelkedő mellkasomat szakítja, rángatja tüdőm, és visszaáll szapora légzéssé, hogy a pillanatnyi zavart testem rendszerében, mit ő… ő itt előttem az asztalnak dőlve, sosem érzett, feltétel nélküli behódolásra sarkalló férfidominanciával okozott, nagy erőfeszítés és még több idő árán, de uralmam alá hajtsam: légzésem immár szapora, ám stabil.

Ereim lüktetve tágulnak, viszont bírják igyekvő szívem és őrjöngő vérem áradatát.

A gerincemen végiggaloppozó érzés nem múlt el, azonban ahelyett, hogy csak egy ponton, fejem csúcsán lángolna, most szétterjed egész testemre, így téve könnyebbé tisztuló gondolatokkal irányítását.

Mikor már mindenem kisebb-nagyobb mértékben kontroll alatt, válaszolok Mr. McKenzie várakozó tekintetének. Némán és darabosan bólintok, mert megszólalni nem csak nem merek, de most nem is tudok.

– Remek! Tudtam, hogy számíthatok magácskára! – csattan fel izgatottan. – Hétfőn neki is kezdhetünk a közös munkának. – Hangja pattogó, széles mosolya szemeit ráncolja.

Mi ez a hirtelen kedélyváltás? – hüledezem. Alig tudom felvenni vele az iramot.

Az iroda is egyszeriben kivilágosodik, vele együtt én is kezdek oldódni.

Valamit rejteget… Mr. McKenzie egy angyali szépségbe bugyolált szörnyeteg, egy dög, egy ellenállhatatlan erő… ősi erő, igazi férfierő.

Önkéntelenül is visszapillantok a lépcső aljához… a Dávid arkangyal halálához. Miért érzek átmenetet a gyönyörűen megformázott dombormű és Mr. McKenzie között?

– Tessék? Én… nem is? – Közben végre megtalálom a hangomat, és kinyögve pár egymást követő szót dadogok, meglepettségemben alig tudok összerakni valami értelmes, összefüggő mondatot.

Kecses, balerinaszerű mozgásával visszahuppan dolgozóasztala foteljébe, és leplezetlen örömmel szórakozik a hirtelen jött zavaromon. Majd megszán, és megtöri ügyetlenségemet.

– A Platinum kártya maradjon magánál, kérem, nagyon vigyázzon rá! Felmutatásával és használatával a legfelső emeletek bármelyikébe szabad bejárást engedélyez tulajdonosának anélkül, hogy bárki megkérdőjelezné jogosultságát. Természetesen vannak egyéb jó tulajdonságai is, de erről majd később bővebben tájékoztatom, sőt… – arcát megtámasztja, ujjai ajkait simogatják, mintha töprengene valamin – akár meg is mutathatom magának. – Ujjai mögül mosolyog rám, összehúzott szemeivel figyeli a reakcióimat.

– Nem is tudom, mit mondhatnék. – Erőtlen a hangom, de valahogy még ezek után is ellenkezni próbálnék.

– Ne mondjon semmit, egyszerűen csak fogadja el! – vág közbe.

Egy ajánlat, amiben nincs választási lehetőség. Hiába a látszat, a kérés, a személyes találkozás. Előre eldöntött rendelkezés volt ez. S valami hangosan… lent, rejtett helyen kattan bennem.

Furcsa érzés ragad magával. Egészen mélyről, a gyomromból indul ki, és a fejbőrömig megbizseregteti minden porcikáimat. De ez nem idegesség, nem is kényelmetlen meghunyászkodás az önkényes rendelkezéssel szemben – ez valami egészen más. Pozitív, élesztő hatással van rám. Már majdnem teljesen mosolygok, és mosolyomban nincs semmi hamis játék.

A várakozás pezsdít, az izgalom éles fényt gyújt fakó tekintetemben. Hosszú idő után tudok örülni a változásnak. Talán ez kell ahhoz, hogy végre túllendüljek a mostani krízishelyzetemen. Egy újabb megpróbáltatás, aminek meg kell felelnem. S igenis azért választottak, mert hosszú éveken keresztül folyamatosan letettem arra a bizonyos asztalra. Nem is akármit, hanem minőségi, elsőrangú munkát, amivel a cég nyerészkedett.

Most hátha visszakaphatok valamennyit az elmúlt évek kemény munkával telt idejéből.

Igen, ez az, Emily, új kezdet, új célok, új élet! Pomponlányként ujjong belső boszorkányom.

– Fizetésemelés? – Izgalmamban hirtelen szakad ki belőlem a kérdés, majd’ kiesem a fotelomból.

– Nem! – vágja rá azonnal szárazon.

Az istenit, csak folytatódik a sok szar!

Nyolcadik fejezet

Mr. Manipulátor kikísér az irodának álcázott lakosztályából a James Bond-ajtón keresztül.

De nem áll meg az ajtóban, hanem szorosan mellettem, hanyagul zsebre tett kézzel baktat.

Zavaromban mindenhova nézek, csak a mellettem sétáló, Adonisz-külsővel megáldott multimilliárdosra, és egyben fukar ficsúrra nem.

A telefont lecsapva a szöszi azonnal felugrik asztala mögül és próbál hozzánk sietni, de Mr. McKenzie a kezét felemelve a helyére inti.

Na, itt van, homokóra-test, meg agyonszolizott bőr. Tudd a helyedet!

Hoppá, mióta lettem ennyire kárörvendő? Szinte jókedvemben mosolygok, úgy kell az ajkaimba harapnom, hogy elfojtsam azt.

Belső boszorkányom keresztbe tett kézzel, helytelenítően bólogat.

A titkárnő megrökönyödött képpel ül vissza az asztala mögé, lesütött tekintettel követ végig bennünket, miközben az éppen felcsörrenő telefon kagylóját szorongatja.

Kihúzom magam, ám suta lépéseim azonnal elárulnak, lépésről lépésre szinte rögtön visszagörbítik testtartásomat.

Ennyit a diadalittas győzelemmenetemről.

Mr. McKenzie töri meg a csendet. Látja, hogy figyelmem nem tud szakadni a szobroktól.

– Napóleon és Szókratész, Nietzsche és Sun Tzu… Attila, az isten ostora, és Caesar. Hadvezérek és politikusok, nagy vezetők és filozófusok… mind csupa olyan ember, kiknek tettei, zseniális gondolkodása és megingathatatlan akarata formálta a világot – mutat az életnagyságú szobrok felé. – Egyszer én is közéjük fogok tartozni. Talán az én szobrom is az egyik alappillére lesz az elkövetkező világnak, és ki tudja, lehet, hogy az öné is itt lesz, szorosan az enyém mellett! – mosolyog, szemeiből süt az őszinteség.

– Hogy én, ott? Előbb jut ki a képem a McDonald’s diadalfalára.

Hangosan felkacag, szemét jó kedély ráncolja.

– Ez jó volt, Emily. – Lágy hangja végigfut gerincemen, és attól, hogy a keresztnevemen szólít, elolvadok.

Észreveszi magát, és azonnal elnézést kér.

– Kérem, bocsásson meg, nem akartam ilyen közvetlenül megszólítani.

– Ne, ne kérjen bocsánatot, nagyon is jólesett. – Hűha, mikor lettem ilyen őszinte és nyitott?

Színem lassan megközelítheti a közlekedési lámpa tilos jelzését.

Pár pillanat után elmosolyodik, és megint csak lágyan szólal meg.

– Köszönöm, Emily!

Ismét ez az érzés. Nem tudom hova tenni. Eddig azt hittem, az új munkakörömnek tudható be, viszont ez egészen más.

Belül, mélyen kavarog, és egy pillanatra ereim pezsgésében megbénítja mindenemet.

Odaérünk a lifthez, ahol kártyáját használva kinyitja azt, én pedig kissé vonakodva, de belépek az ajtaján.

Felé fordulok, és bizonytalanul az egyik lábamról a másikra nehezedek. Istenem, de jóképű pasi! Végben göndör haja követi borostás arcát, mandulaszemei rabul ejtik tekintetemet. Nem megy el, ott vár szótlanul, mégis valahogyan sokatmondóan. Majd ahogy csukódik a liftajtó, megszólal:

– Örülök, hogy elvállalta, Emily. Hétfőn reggel találkozunk.

Hangja mély és érzéki, mintha egyszerre köszönne el és üdvözölne.

Teljesen magával ragad, minden funkcióm leáll, sem gondolkodni, sem válaszolni nem tudok. Sőt, még levegőt sem veszek, csak bambán bámulom azzal a rejthetetlen, zavart vágyódással.

Becsukódik az ajtó, elrejt, feloldoz. Végre! Hatalmas, kijózanító levegőt szívok be, tüdőm megtelik friss oxigénnel, majd mély sóhaj szakad ki a torkomból.

A lift lassan elindul lefele, ám kusza érzéseim az égig emelnek, és ott is tartanak. A falnak dőlve támaszkodom meg, erőtlenné váltak lábaim, kezemmel körbeölelem magam.

Elkezdek lihegni, mintha egy maratont futottam volna le. Ennyire megterhelő lett volna testileg és lelkileg is ez a kevés idő Mr. McKenzie-vel?

Mit tettél velem te… pökhendi… jóképű, vonzó Adonisz?

„– Örülök, hogy elvállalta.”

Mintha lett volna más választásom – fintorodom el.

De igaz, ami igaz, kell a változás, és ez most kapóra jön.

Ráérek ezen hétfőn rágódni. Lassan napzárta, és végre nekem is eljön a hétvége. Igaz, rövid, de legalább nem kell sok időt Ani nélkül töltenem.

A lift lassulni kezd, és a 90. emeleten megáll. A liftajtó kinyílik, és egy magas, széles, keménykötésű afroamerikai lép be rajta. Oh, tudom már, ő az a biztonsági, aki Mr. McKenzie-t kísérgette.

Arca komoran komoly, óceánkék, morajló szemei vannak, amik mélyen ülnek, de onnan szinte varázslatosan világítanak… ilyet sem láttam még. Annyira egzotikussá teszi a megjelenését, hogy pislogás nélkül belefeledkezem bámulásába, amire fel is figyel.

Mire észreveszem magam, zavartan kapom el a tekintetemet és kényelmetlenül bámulok előre.

Szemöldöke dúsan és kifejezően üli meg szemeit, orra röviden és szélesen ékesíti arcát, ajkai vastagok és hangsúlyosan íveltek, messziről is észrevehető rózsaszínes vonalakkal.

Frizurája felül tar kopasz, de tarkóján éjfekete, dús copf zuhan le egészen a derekáig, ami szépen befonva keskenyedik el a végén.

Féloldalt közlekedve mellém áll – annyira hatalmas, hogy csak így fér be a liftbe. Szinte gyereknek nézek ki mellette, alig érhetek a mellkasa aljáig.

Ekkor vállán átveti copfját. Finom illata van hajának, amely ostorszerűen, maga előtt omlik le mellkasán és hasán keresztül. Bőre sima, sokkal sötétebb, mint az itteni közösségnek: látszik, hogy Afrikában született, és úgy jöhetett valamikor Amerikába Mr. McKenzie-vel.

A lift csukódik, és ismét elindul. Telefon csörren, és az útitársam felveszi.

– Igen, Mr. McKenzie, itt vagyok vele.

„– Mr. McKenzie? Itt vagyok vele?”

Most ez mit akar jelenteni?

– Igen, uram. Ahogy óhajtja – s zsebre teszi a telefont.

Lent összekulcsolt kézzel közelebb áll hozzám, szinte rám.

Több mint 2 méter magas lehet, és legalább 150 kiló, elveszek mellette. Válla felett lenéz rám, én közvetlenül a szemébe. Biccent egyet, és nevemen szólítva üdvözöl.

– Miss Kenegen! – dörög a hangja.

Négy oktávval magasabb hangon kipréselek egy köszönést.

– Helló… izé…

– Fenngold – szakít félbe. – Hívjon csak Fenngoldnak. Mr. McKenzie küldött, hogy biztonságban visszaérjen a pozíciójára. Ezért vagyok itt, hölgyem.

– Oh… köszönöm, igazán kedves Mr. McKenzie-től – nyögöm ki erőlködve.

Fenngold biccent egyet, és mindketten kínos csendben meredünk előre.

Egy kurva liftben vagyok. Mi a fene bajom eshetne?

Ez picit kezd átlépni egy bizonyos határt. Hirtelen jött új munkakör; egy kétajtós szekrény méretű testőr… mi lesz még? Egészen hazáig fognak majd nyomon követni?

A lift lelassul, és megáll az 54. emeleten. Az ajtó kinyílik, és egy középkorú, dossziés férfi szeretne belépni, ám ahogy meglátja Fenngoldot, lefagy. Kb. ugyanolyan ijedt arcot vághatok én is a hústorony mellett, mint a szerencsétlen előttünk. De még ha nem is szállt volna inába a bátorsága, csak élével tudott volna velünk tartani, annyi helyet foglal a személyi testőröm.

– Csak nyugodtan menjenek tovább… én majd a következővel megyek – dadogja, miközben szorgalmasan nyomkodja a liftajtó záró gombját.

A felvonó megszakítás nélkül eléri a mostani munkahelyem emeletét. Fenngold kezét emeli, hogy előreengedjen, és szorosan mögöttem hagyja el az immár normál működésre visszaállt liftet. Hihetetlen.

Nem tudok mit tenni, lesütött szemmel baktatok vissza a panelirodámba, remélve, hogy senki sem veszi észre ezt a nem mindennapi jelenetet. Nincs kedvem magyarázkodni; úgy érzem, mintha valami megbocsájthatatlan bűnt követtem volna el, és ezért lenne a szigorított kíséret.

Szerencsére hétvége van, szinte üres az emelet. Nem sok olyan hülye van, mint én, aki ilyenkor is bejön dolgozni.

A helyemhez érve Fenngold elköszön azzal a mennydörgő hangjával.

– További szép napot, Miss Kenegen. – Rezzenéstelen arca szinte ijesztő.

– Köszönöm szépen, Fenngold, önnek is. – próbálok mosolyogni, már amennyire lehet egy ilyen abszurd szituációban.

Fenngold katonásan megfordul, és visszasiet a lifthez. Gondolom, a piperkőc multimilliárdosnak megy jelenteni.

Mindegy is, a munka.

Erőt véve gyengült akaratomon visszaülök dolgozóasztalom mögé, és gyorsan befejezem a mai nap teendőit, hogy végre túlóra nélkül szabadulhassak innen.

Egész jól haladok. Időt üt az óra, épp mire végzek. Kapkodva összeszedem a holmimat, és sietek elérni a következő induló buszt.

A kapun kilépve Donald köszön el.

– Jó hétvégét, Miss Kenegen. – Mosolya a reggelihez hasonlóan meleg.

– Önnek is, Donald, maga is siessen haza a családjához.

– Igenis, asszonyom – válaszol, és sokat sejtetően kacsint egyet.

Imádom ezt az öreget.

Lassan már kocogva próbálom utolérni az induló buszomat, de mit hoz a szerencsém? Letörik a cipőm sarka. Nesze neked, divatos öltözködés. Amúgy sem vagyok ez a típus.

Nem is sajnálom, viszont azt már igen, hogy a busz nélkülem fordul be a Down Street sarkán. Kétségbeesetten integetek a sofőrnek, azonban az esős, szürke időben szinte alig lehet látni bármit is. Elhajt nélkülem.

Az istenit, de pipa vagyok! Belső boszorkányom szinte felordít dühében. Bárcsak én is kiadhatnám magamból a mai nap eseményeit!

Órámra pillantok, és megállapítom, hogy kb. 12 percem van a metró indulásáig. Ha azt nem érem el valahogyan, a következő csatlakozásig lesz közel egy óra kiesésem, amit nem szeretnék New York egyre sötétedő utcáin eltölteni.

Az eső egyre sűrűsödik, én meg rohanvást próbálom elérni a következő metrócsatlakozást.

Vagy öt perce kocogok, mikor mellém lassít egy zongorafekete Mercedes Maybach S. Hogy honnan tudom? Szeretem nézegetni a neten a luxusautókat, és álmodozni róluk.

A vezetőoldalon a sötétített ablak egyszer csak leereszkedik.

– Szép, esős napot, Emily, esetleg elvihetem hazáig?

A félsötét szürkület szépen ívelt borostás mosolyt rejt, végén azzal a szexi gödröcskével.

A megalomániás vezérigazgató barátunk az. Hangja kedves, hívogató. Már túlontúl erotikus. A járda mellett kísér a kocsival.

– Önnek is viszont. Tán rajtam derül a kocsi biztonságából? – Ellenséges vagyok és határozott – vagy éppenséggel határozottan ellenséges?

Nem tudom, viszont meglátva őt most még pipább vagyok, hogy lekéstem azt az átkozott buszt.

– Megvallva az őszintét, igen jól szórakozom. Nem mindennap láthat egy ilyen elbűvölő hölgyet az ember tetőtől talpig átázva. Kérem, Emily, szálljon be.

– Köszönöm, de boldogulok egyedül is, nagylány vagyok már. – Felgyorsítom a lépteimet, szabadulni szeretnék a kínos helyzetből.

– Ez igaz, lassan látszik is az átázott ruháin. – Hangja jókedvtől mosolygós.

Magamra kapom a tekintetem és látom, hogy a bőrig átázott ruhám egész testemen hozzám simul. Szinte mindenem tisztán kivehető a vizes textilen keresztül. Magamhoz kapok, és a mellkasomnál keresztbe tett kézzel sietek tovább. A hideg és a nedvesség ellenére arcom a szégyentől lángol.

– Emily, kérem. Miért ennyire csökönyös? Szálljon be, vagy betessékelem erőnek erejével. – erősködik komolyabb hangon.

Erre a kijelentésére valami bekattan bennem… valami, amit „kedves” ex férjem bántalmazó viselkedésének köszönhetően eltemettem mélyen, és gyávaságomból adódóan sosem hagytam, hogy a felszínre törjön, ezzel is kiállva önmagamért.

Váratlanul felé fordulok és megtorpanok, kétoldalra erőteljesen kivetem a lábaimat. Azokkal nagyot dobbantok a New York utcáinak most elfoglaltan nyeldeklő csatornáiba szüntelenül folyó pocsolyába – loccsan az esővíz a kocsira és a sofőrére. A dobbantásból szerzett lendülettel előrehajolok, hátravetem ökölbe szorított kezeimet, majd a lehető legmérgesebb pofát vágva, kusza szemöldökömet szorosan ültetem dühösen villódzó szemeim fölé, és nem tartva az esetleges következményektől, egy mély levegő után haragosan odavetem neki nemtetszésemet:

– Oh, igazán? – horkanok fel fenyegetően. – Mindennap egy 8 éves, makacs kislánnyal kell megbirkóznom! Nem hiszem, hogy maga különösebb gondot okozna nekem! – Hangom erőteljes és kioktató, ellentmondást nem tűrően magabiztos.

Ez egy hirtelen felindulásból elkövetett, meggondolatlan visszavágás. Meglepődöm bátorságomon, a belső boszorkányom gúnyos vigyorral élvezi a műsort.

A kocsi megáll, majd fülsiketítő hangon felmordul hosszan: a nem várt reakciómra valószínűleg teljesen megilletődik, és zavarában összekuszálódott lábakkal egyszerre nyomja le a kuplungot a gázzal. Tágra nyílik mindkettőnk szeme, mosolya arcára fagy, kiismerhetetlenné válik.

Meghökkenek. Az eső most mintha hevesebben záporozna, hangosabban csapódik és loccsan.

Hirtelen jött idegességemben felfújom magam, és gyors elköszönéssel befordulok a sarkon, otthagyom Mr. McKenzie-t.

– Bocsásson meg, de sietnem kell, hogy elérjem a buszt! – kiabálom hátra.

– Emily, kérem, várjon, legalább a legközelebbi buszmegállóhoz hadd vigyem el! – kiabál utánam.

Nem reagálok a nagyvonalú ajánlatára, szabadulnom kell… A bőrig ázott ruhám sokat sejtet, és kiszolgáltatottnak érzem magamat ebben a helyzetben. Menekülnöm kell, minél gyorsabban eltűnnöm a szeme elől, hogy össze tudjam szedni megmaradt méltóságomat.

A legközelebbi buszra nagy lendülettel felszállok, épphogy hallom az eső záporozó zajától foszladozó hangját. Ismét a nevemet kiabálja, de a buszajtó már élesen szisszenve csukódik, és a jármű brummogó hangja mindent elnyel: az eső hangját, Mr. McKenzie-ét, ahogy a nevemet szajkózza, a belső hangomat, ami épphogy éledezik – hosszú idő óta most először.

Lehuppanok a busz hátuljában lévő utasszékre, fejemet az ablaknak támasztom, a párás üvegen keresztül figyelem, ahogy a zongorafekete Merci eltűnik a város kocsival tömött utcáin.

Rossz buszra szálltam fel… A felismerés hirtelen hasít belém, miután apránként észhez térek.

Ismét egy csodálatos nap csodálatos befejezése.

Megyek vagy három megállót, míg teljesen megnyugszom, és biztos távolságba kerülök Mr. McKenzie-től.

Erőt veszek lábaimon és leszállok, majd a telefonom után kotorászom a táskámban. Muszáj lesz Sophie-t zavarnom, hogy legyen szíves és jöjjön értem.

Remélem, már hazaértek, és befejezték a mai napi romantikázást.

S tényleg… most realizálódik bennem, hogy a telefonom szinte egész nap meg sem szólalt, nem keresett senki, és nem is küldött nekem senki üzenetet. Talán ez még jobban elszomorít, mint a mai délután kínos pillanatai.

Mielőtt hívnám Sophie-t, kell keresnem egy nyugodt, száraz helyett, ahova be tudok húzódni, míg ide nem ér értem.

A megállótól kétutcányi sétára van egy régi vágású kávézó, ablakain meleg, sárgás fények és a countryzene slágereinek java szűrődik ki.

Alig vannak bent, tökéletes lesz.

Az ajtón sután betoppanva ülök a legközelebbi szabad asztalhoz. Mindenem átázott, hajam makacsul a bőrömhöz tapad, ruháimból szakadatlanul csorog a víz, a sarkát vesztett cipőm mint lékelt csónak fuldokol a csatorna sodrásában hömpölygő áradat maradékától.

Lábamat emelve megpróbálom kirázni belőle a lehető legtöbb nedvességet, nehogy felfázzak a hétvégére. De eredménytelenül próbálkozom, így muszáj levennem.

Mocskosul fognak itt örülni nekem, csak ne felejtsek el emelt borravalót adni a plusz kellemetlenség miatt.

Az itteni kellemes meleg a konyhából kiáramló édes illattal frissen átölel: sosem gondoltam volna, hogy ennyire fogok örülni egy, a népszerű környéktől kieső, eldugott kis helynek.

Az ablakok mellett felsorakoztatott egyszerű asztalok egymás háttámlájával összetolt párnás padokkal vannak elszeparálva. Ezzel átellenben ezüstös és kerek bárszékekkel szegélyezett hosszú pult választja külön a vendégeket a szorgalmas szolgálatot teljesítőktől, ami egy, az ’50-es évek népszerű autójából, egy pirosan csillogó Cadillac első negyedéből lett kialakítva. Sárhányója és fekete alapon fehér csíkkal metszett kereke íveli sarkát, a kocsi elejének sűrűn négyzetelt hűtőrácsával és lámpájával folytatva, mely határozatlan időközönként fel-felvillan gyenge fénnyel, s ha netán az egyik pincér elhagyná helyét, hogy felvegye az asztaloktól a rendelést, kocsiduda halk felhorkanása jelzi a pultból és pultba való mozgolódást.

Ez egészen a szemközti falig tart, mely téglaszeletekkel kirakott díszfalként funkcionál. Rajta színekben gazdag, ledekkel kivilágított reklámfelületek: egy hatalmas Coca Colás üveget meglovagló Betty Boop színes alakra vágott, ember nagyságú változata ér fel egészen a plafonig, melyet vastag, sötétbarna fa szegély szakít el a fehér falaktól. A téglafal és a fehér fal sarkának metszetén helyezkedik el a nagy zenegép, melyből egy rekedtes férfihang énekel egy lassú számot, némi szaxofonnal kísérve.

Ez egy igazi amerikai kávézó, kopottas bútoraival és minden népszerű termék márkáinak a falra, pultra és a székek háttámlájára ragasztott matricáival.

Önkéntelenül is mosolyra fakaszt az egyszerűsége, és az abban rejlő nagyszerűsége a helynek.

Most két hölgy teszi a dolgát, egy idősebb és egy fiatalabb. Mindketten az ’50-es évek divatja szerint öltözve serénykednek: halvány rózsaszín, szoknyás egybe ruha nyakba akasztott és derékra kötött fehér köténnyel, mely alul csipkésen szegélyezett, s mellkasuk vonalán kis zseb kapaszkodik, ahova apró jegyzetfüzetüket rejthetik, golyóstollaikat akaszthatják. Hajuk közepesen rövid, dúsan és hullámosan omlik le vállaikra, benne széles pántot hordanak.

Az ötvenes éveiben járó pincérhölgy jön hozzám, a pult mögül kilépve, halk duda kíséretében.

– Nehéz nap vége? – érdeklődik kissé erőltetett mosollyal.

Vizslató tekintete végigcikázik rajtam, letéved a sakktáblamintás padlón körülöttem egyre gyarapodó tócsára, ami még mindig szabálytalan hullámokban fodrozódik szélei felé a hozzám tapadó szoknyám gyűrt széléből kövér cseppekben csöpögő esővíztől.

– Talán ennyire látszik? – Nedves hajam alól felnézek rá, hangom szarkasztikus, viszonzott mosolyom ugyanannyira valós, mint az övé.

– Édesem… – cuppant egyet vérvörösre rúzsozott ajkaival, majd elfoglalja a velem szemközti szabad helyet, az évektől és kemény munkától ráncos és meleg kezét esőben ázott, hideg kezemre teszi.

Nagyon jólesik ez az ártalmatlan gesztus, édesanyámra emlékeztet… tényleg, fel kellene már hívnom őt is, rég beszéltem vele.

– Immár 30 éve vagyok pincér ebben a lepukkant kávéházban. – Miközben ezt kimondja, fátyolos mosollyal tekint körbe, mintha rég megélt emlékeket próbálna felidézni, ahogy a tárgyakról a falra, arról a bútorokra szökken nedvesedő szemeinek pillantása. Feje apránként követi fel-felragyogó tekintetét, amely egy kisebb fejrázást követően ismét rajtam nyugszik meg.

– Sokat megéltem, és sokat láttam. Ez idő alatt mindenfajtát befújt már ide az állandó keleti szél. Van, hogy egy elkeseredett szerelmest, egy lelkiismeret-furdalástól szenvedő apát, egy gyermekét vesztett anyát, több bűnös papot, egy ártatlan bűnözőt és így tovább. Ezer és ezer embert ezer és ezer történettel, mégis, egy közös mindig volt bennük, amit most is látok magácskán… – itt rövid időre megtorpan, szinte nekifutásból pislog nagyokat, hogy végre visszafojtsa könnyeit, majd ahogy sikerül neki, hosszan és mélyen a szemeimbe néz – a gondtól, bánattól, mély sebektől terhes, szomorú tekintetük – súgja, és a kezeimet megszorítja.

– Ajánlhatok valamit, kedves, ami talán kissé megédesítené az estéjét? – Együttérzése most valamelyest tapintható.

– Persze! – vágom rá azonnal.

– Akkor hozok a nagyi kedvencéből egy szelet almás pitét és egy enyhén közepes kávét, rendben? – Hangja a betanult szöveggel lágyul.

– Köszönöm szépen, ez most tényleg jólesne. – Tudom, hogy ez most csak egy látszólagos kedveskedés, de mégis… jólesik, nagyon is.

Ugyanazzal a mosollyal hátramegy a jegyzetére felírt rendeléssel a konyhába.

Kapok az alkalmon, és tárcsázom Sophie-t. Remélem, felveszi, és nem lesz pipa, mert iderángatom szombat este ilyen hirtelen.

A harmadik csörgésre reagál.

– Sziaaa, csajsziii! Na, mi a helyzet? Otthon vagy már?

Mint mindig, jó kedvvel telt hangja mosolyt csal az ember arcára.

– Szia, Sophie. Bocsáss meg, hogy ilyen későn zavarlak, de van egy kis gondom. Kérhetnék tőled egy szívességet? – A mondat végét majd’ elharapom, annyira szégyellem magam.

– Mesélj, mit tehetek érted? – Jó kedve nem csillapodik.

– Nem hiszed el, de itt ülök egy aranyos kis kávézóban, a munkahelytől három buszmegállónyira. Értem tudnál jönni?

– Hát persze… azonnal indulok. Kérlek, üzenetben küldd el a kávézó címét, és félórán belül ott is vagyok. – Hangja picit megváltozott: tudom, hogy majd’ szétrobban a kíváncsiságtól.

Gyors köszönés után leteszi. Fura! Nem kérdezett semmit, ez nem rá vall. Le merem fogadni, hogy egész úton hazafelé egy perc nyugtom sem lesz a tolakodó kérdéseitől.

Üzenetben elküldöm a tartózkodási helyemet, ő szívecskével válaszol… tiszta Sophie.

Ismét megül a csend, a hely is kezd kiüresedni – gondolom, lassan záróra lesz.

Aztán gondolok egyet. Rég rajzoltam már, s valamivel le kell foglalnom a megterhelt idegrendszeremet, amíg Sophie ideér. Elkezdek kutakodni a retikülöm mélyében, és a kezem ügyébe akad a naplónak szánt bőrtokos füzetem. Nincs más nálam, és igazából a doki nem mondta, hogy az íráson kívül mást nem csinálhatok vele, ezért előkotrok egy tollat is.

A napló sötétbarna borítóját hosszú, azonos színű bőrmadzag tekeri szorosan körbe, szélei sötétebb vonalakkal szépen szegélyezettek, majd középen, fent találkozásuk előtt hosszú szárú, virágzó rózsaként ívelnek párhuzamosan be egészen a könyv aljáig, s a kettő között terebélyesen szerteágazik apró bimbókkal, és körülöttük futó sűrű levelekkel. Nagyon szép kis könyv, eddig észre sem vettem, hogy mennyire az!

Letekerem róla a madzagot, és most először kinyitom. Finom, új papír-illat üti meg az orromat, imádom… sok más mellett ezért is szeretek olvasni. A hófehér oldalak szélein a borítóhoz hasonló kis, virágos ábrák vannak nyomtatva, az alsó sarkokban számjelzettek az oldalak.

Végigsimítom tenyeremmel az érintetlen lap felszínét, és simogató kezem nyomán alakot öltő rajzok szűrődnek ki a papírból, vibráló tekintetem elé. Még javarészt alaktalanok, és változó kedélyem szerint formálódnak – lesznek nagyobbak vagy kisebbek, szögletesek vagy éppen kerekek. Egyre izgatottabban fogom kezemben a tollat, ideje lesz rajzolni.

A környezetemet kizárom, csakis a sarokban szóló zenét engedem be. Ráhelyezem a papírra a toll tintában ázó golyós végét, és meghúzom az első vonalat, majd azt egy másik követi serényen. Fura érzés ennyi idő után rajzolni, de valahogy mégis barátságosan ismerős. Melegséggel és jó érzéssel telít el: még ha csak pár tollvonásra is, de elfedteti velem zűrös bajaimat. A megkezdett vonal szinte hívogat, s csalogat… valami újjal és jóval kecsegtet. Majd megkanyarítom az íróeszközt rajta, és a szabálytalan egyenesen kívül más formát, lágyabbat alkotok, miközben felserceg a toll és papírlap kettőse ujjaim szorítása alatt.

Nem agyalok rajta, csak hagyom, hadd vezesse kezemet a bennem dúló érzések kuszasága, csak néha-néha bukkan fel egy-egy elharapott mondat, egy kihangsúlyozott kulcsszó, amely önkéntelenül is megragadt a terhelt elmémben:

– Platinum kártya… – suttogom orrom alá.

– Práosz ügy… – Gyomrom nehézkessé válik.

– Mr. McKenzie… – Elkezdek bizseregni.

– Számokkal suttogó… – Ez lennék én, egy újabb Emily, amiről nem is tudtam, amire Mr. McKenzienek kellett felhívnia a figyelmemet.

– „Ez nem kérés volt, Emily!”… Erre még mindig megborzongok.

Kezem nyugalmi állapotából kileng, célzottan kicsap oldalra, durva vonalat húzva maga után, majd ugyanezzel a zavart erővel a lap felső harmadában mélyen barázdált sávokkal árnyékol tovább.

Most a puha vonalakat a kemény váltotta fel, s egyre jobban kezd kiesni az irányítás a kezeimből.

Nyugi, baby! – nyugtatgat belső boszorkányom, kezét kezemre téve, és azt óvatosan vezetve.

A toll csak úgy siklik a fehér lapon, majd némi megszakításokkal újra felszínt ér, és testes kék tintával áztatja annak préselt rostjait, míg nem kezd el kirajzolódni rajta mindaz, ami a mai napon sűrűsödött hívatlanul belém. Itt egy vonal, ott egy satírozás… immár mezítelen ujjbegyemet is használva maszatolok, megerősítem a vonalakat, enyhén és erősen árnyékolok.

– De szép, ezt maga rajzolta? – A kedves pincérnő zökkent ki a vonalakkal, satírokkal kusza képzelgéseimből a valóságba.

Egy szelet almás pitével és egy bögre kávéval tért vissza.

Annyira belemerültem a rajzolásba, hogy meg sem hallottam a tompa dudaszót.

– Igen – válaszolom kicsit kényelmetlenül – nem szoktam mutogatni a rajzaimat.

S csak most látom tiszta tekintettel és gondolatokkal, mit vetettem papírra. Egy arc, húsos ajkai elé figyelmeztetően ágaskodó mutatóujj, mi csendre int. Tekintetét dús haja takarja, mi szellőtől fodros előtte, és mellette és felette véletlen számok lebegnek minden szögből körülötte. A Számokkal suttogó!

– Nagyon tehetséges, sose hagyja abba! – bátorít kedvesen.

– Köszönöm szépen, aranyos magától.

– Tessék, itt a nagyi kedvence almás pitéből egy emberes szelet, és mellé egy finom kávé, jó étvágyat kívánok hozzá. – Magam mellé teszem a padra a nyitott naplómat, helyet csinálok az esti csemegének.

Kisebb evőeszközcsörömpölés mellett elém teszi őket.

– Oh, köszönöm szépen, nagyon finomnak néz ki. – Bátortalanul nyúlok a villámért, és szakítok egy pici falatot a pitéből, és tényleg… isteni finom.

Lágyan olvad a tésztája az ember szájában, és a fahéjjal ízesített ropogós alma szinte teljesen körbetáncolja az édességre vágyakozó étvágyamat.

– Hm, nagyon ízlik! – hümmögök elégedetten, miközben az evőeszköz lóg ki a számból.

Egész nap alig ettem, és csak most veszem észre, hogy mennyire éhes is vagyok.

– Ugye? Én megmondtam, hogy jól fog esni… egy nehéz nap után mindig jólesik egy nagyi kedvence. – Velem együtt örül, s most őszintének tűnik a mosolya.

Egyetértve vele teli szájjal biccentek, majd továbbsiet a dolgára. Legalább lesz egy nyugodt félórám, hogy végiggondolhassak mindent ennek az isteni pitének a társaságában, míg ide nem ér Sophie.

Falatozom, miközben a kávézó ablakából figyelem, miként mossa el az eső New York utcáit és a rajtuk munkába, vagy épp haza siető városlakókat.

Közben fejben próbálom összegezni a mai nap történéseit.

Új munkakörbe kerültem ennyi év után, a nyugodt életembe berobbant egy irányításmániás, nem mellesleg mocskosul jóképű vezérigazgató, akivel hétfőtől kezdve együtt fogok dolgozni.

Ennek gondolatára kissé megüli a gyomromat az ideg. Hétfőn vele fogok dolgozni. Kíváncsi vagyok, milyen lehet munka közben.

Biztosan precíz, hibákat nem tűrő gondossággal látja el a feladatait, és ezt is várja el minden körülötte dolgozótól. Meg tudok én ennek felelni? Mindig is kitűnő eredménnyel bíró munkatárs voltam, ezt is támasztották alá a kollegáktól és a részlegvezetőtől kapott visszajelzések… de ez mégis más!

Itt sokkal nagyobb tét forog kockán, és nem tudom, hogy ki tudom-e elégíteni az összes igényét. Hmm… vicces, hogy így fogalmazok, kissé félreérthető… vagy esetleg lappangana más is a munkavégzésen kívül bennem? Mindig is kételkedtem magamban, tetteim miértjében és azok helyességében, legyen szó gyerekkorról, tinédzser vagy fiatal felnőtt időszakomról. Sőt még most is sokszor megkérdőjelezem döntéseim helyességét. Hogy miért?

A kevés szeretet önbizalmat öl, s a kenyér mellett ebből jutott a legkevesebb nekünk gyerekkorunkban. Nekem és testvéreimnek. Habár felnőve sem változott ez sokat… mármint ha a szeretetről volt szó.

De nem hibáztatok senkit, esetleg csak magamat, hisz’ ki tudna szeretni őszintén olyan valakit, aki még magát sem tudja rendesen elfogadni?

Ezt Aninál tudatosan kezelem… ha már az én lovam megdöglött, az övé ne tegye!

Ismerős autó áll be a kávézó parkolójába: Sophie megérkezett. Már a kávémat kortyolgatom, ami finom krémes, jóízű, és így estére nem is túl erős.

Felhörpintem az utolsó korty éltető nedűt, majd elpakolom a naplómat és megyek, rendezem a számlámat, ideje lesz hazaindulnom.

Majd otthon folytatom az agyalást, viszont előtte még meg kell küzdenem Sophie-val és az ő csillapíthatatlan kíváncsiságával.

– Nagyon szépen köszönöm ezt az isteni pitét és a finom kávét. Tényleg segített kicsit megédesíteni az estémet – nyújtom át a pénzt a kedves pincérnőnek, közben fáradt, széles mosollyal köszönök el.

Az egész alig volt pár dollár, de egy 20-ast azért közéjük rejtettem a kedves társaság és az okozott plusz nedves kellemetlenség miatt. Ruhám már korántsem annyira átázott, ám száraznak sem mondanám. Ha most busszal és gyalogszerrel kellene hazamennem, biztos, hogy a hét elejére ágynak dőlnék.

– Ugyan, nincs mit, örülök, hogy tudtam segíteni egy keveset. Kérem, ha teheti, minden fáradt és nehéz napján jöjjön el ide egy finom almás pitéért.

– Úgy lesz, ígérem! Viszlát.

– Viszlát.

Azt hiszem, sok időt fogok itt tölteni, gondolva az elkövetkező napokra.

Kilépek az utcára, ahol az eső ellenére Sophie a parkolóban a kocsinak dőlve vár. Odasietek hozzá.

– Szia, csajszi. Vacakul nézel ki, gyere gyorsan, huppanj be. – Jókedve töretlen, mint mindig.

– Szia, Sophie, úgy is érzem most magam, köszönöm szépen, hogy értem jöttél – hálálkodom.

Beülünk mindketten az autóba, Sophie hezitálás nélkül indít. Felmorog a motor és bekapcsol a rádió – az esti műsor megy, Ed Sheerantől a Perfect szól.

Annyira imádom, örökre el tudnék veszni ebben a gyönyörű zenében! Ed hangjának tónusai ölelnek át, fognak szorosan közre, és szeretik ki belőlem egy szám idejére az összes gondomat, ami a mai napon ért. Sophie kifordul a parkolóból, és besorol a város esti forgalmába. Vár. Türelmesen teszi azt, mert tudja, hogy szeretem ezt a számot. Látja rajtam, hogy élvezem is.

Gondolom, neki pokolian hosszú lehet, de nekem szinte egy röpke pillanat, és ahogy befejeződik…

– Naaa, gyerünk már, Emi, te is tudod, mennyire megöl a kíváncsiság! Kérlek, ne húzd már tovább, vagy teljesen meg fogok bolondulni! – Hangja gyermekien hisztis és követelőző.

– Nincs mit mondanom, Sophie. Kaptam egy állásajánlatot, amit kötelezően választhattam, és jövő hét hétfőn ott fogok kezdeni. – Nem tudok a szemébe nézni, inkább a mellettünk elsuhanó kocsikat számolom, hogy lekössem a gondolataimat.

– Hogy miii… Na, ne mááár! Itt fogsz hagyni? Mi lesz velem nélküled? – Az az indokolatlanul sok „i’’.

– Talán nekiállsz rendesen dolgozni? – kérdem gúnyosan.

– Kabbe!

– Nem megyek messzire, csak pár emelettel feljebb, és biztos vagyok benne, hogy nélkülem is boldogulni fogsz. Ügyes vagy, Sophie, csak néha szétszórt. – Egészen pontosan 96 emelettel feljebb, de ezt még nem merem elmondani neki.

– Ne haragudj, hogy elrángattalak így este, remélem, nem zavartam meg semmi fontosat – pillantok érdeklődően felé.

Felnyög, és orra alatt fintorogva válaszol:

– Ne aggódj ezen, az a szemét korán lelépett. Megkapta, amit akart, és máris rohant azokhoz a mocskos haverjaihoz a klubba. – Erősebben szorítja a kormányt, teljesen érezhető az indulat apró gesztusaiban.

– Istenem, te lány… meddig fogod még kínozni magadat vele?

Bagoly mondja verébnek! – horkan fel belső boszorkányom.

Én sem tudtam sokáig elszakadni Steve-től, pedig már jóval azelőtt halott volt a kapcsolatunk, mielőtt végleg kimondtuk volna, hogy elég legyen.

– Nana, most ne terelj, velem ma a szokásos történt, de veled nem egészen. – Hangja pattogó és követelődző. – Lehet, hogy most fog felfordulni fenekestől az életed, és alig akarsz megosztani velem bármit is. Szűkszavú vagy, mi a baj, Emi? – fordul felém, egy pillanatra leveszi tekintetét a forgalomról, szeme a kiapadhatatlan kíváncsiság mellett őszinte aggódással teli.

– Egyszerűen csak fáradt vagyok, hosszú volt a mai nap, és még mindig nincs vége. Szeretnék hazaérni és pihenni. Majd később mesélek, Sophie, most nincs kedvem hozzá – próbálok kétségbeesetten kitérni a válaszadás elöl.

Amíg nem tisztázok magamban pár dolgot, nem akarok felelőtlenül kikotyogni bármit is.

– Rendben, csajszi, nem nyaggatlak tovább, látom, igazat beszélsz, amúgy is nemsokára hazaérünk. – Beletörődő együttérzéssel végre feladja mára.

Tudom és értem, miről beszél. Ez igazán nagy változásnak mondható a körülményeket tekintve, és lehet, hogy nem vagyok rá kész, hogy megtegyem.

Nevezzen bárki gyávának, de a magam mérte idő szerint nemrég fordult fel fenekestől az életem, és épphogy kezdett visszaállni a maga kényelmes tempójába.

Semmi dráma és felesleges feszültség, csak Anival töltött értékes idő és töretlen előrehaladás.

Nem volt semmi bajom az ingermentes hétköznapjaimmal, nem is volt rövid távon tervben, hogy ezen változtatni szeretnék bármilyen úton-módon. De hát az ember tervez, az Isten végez, szokták mondani.

Megüli a nehéz csend az utasteret, most valahogy a rádió is halkulni látszik. Elfordulok Sophie-tól, a mellettem lévő hideg üvegnek támasztom homlokomat. Jó érzés, kicsit lehűti forrósodó fejemet, nem a hétköznapjaimhoz illő gondolataimat.

Az ablakon kitekintve cikáznak az éjszaka koromfekete sötétjét megtörő kocsilámpák világításai.

Mintha egy életvonal tagolt szakaszai suhannának el, fénycsíkjaikat maguk után húzva, akár az emberbe foggal-körömmel kapaszkodó emlékfoszlányok, melyek a múlt maradványaiból és kopottas érzelmeink fel- s felszakadozó sebeiből táplálják az örökkévalóságnak tetszelgő félelmünket a változástól.

Félek! Félek attól, ha lépek… ha megteszem, már nem leszek ugyanaz, s olyan dolgot veszítek magamból, ami a tükörbe nézve még emlékeztet arra, hogy egyszer több voltam, mint egy egyszerű, egyedülálló anyuka.

Feleség voltam, és családfenntartó! Szerető és kiapadhatatlan hátországa gyakran megtépázott másik felemnek. Azonban a változásnak éppen ez a lényege. Sokszor elveszi, ami van… hogy türelemmel kivárt erővel teremtsen valami újat.

Egy sokkal jobbat, mi észnek érthetetlen, és a szívnek közeli rokona lehet.

Végre hazaérkezem. Sophie búcsúzáskor átölel, és azzal köszön el, hogy holnap majd még beszélünk.

– Még egyszer nagyon szépen köszönöm, hogy hazahoztál, Sophie, hálás vagyok érte.

– Ugyan, nincs mit! Hát mire valók a barátok, ha nem erre? Légy jó és pihenj sokat, majd holnap hívlak. Jó éjt!

– Jó éjt, Sophie! – ezzel be is ül a kocsiba, és elhajt.

Felbaktatok a lépcsőn a lakásig, a zárba teszem a kulcsot és elfordítom. Végre itthon! Most nem vágyom másra, mint egy forró fürdőre, és arra, hogy végre ágyban lehessek. Elég volt a mai napból és az agyalásból. Így a mai nap gondjaiból hagyok holnapra is.

Fürdés után az ágyban landolok, lefekvés előtt azért még lecsekkolom a telefonomat, érkezett-e üzenet Anitól, de semmi. Kicsit csalódott vagyok; azt hittem, hiányozni fogok neki, de látom, jól érzi magát abban a környezetben is, és ezért hálásnak kellene lennem.

Az a lényeg, hogy minél kevesebbszer legyen elszenvedője a változásoknak, és szerencsére Steve, akármennyire is egy seggfej, ebben egyetért velem.

Leteszem a telefont, és előveszem a kis füzetemet. Írott szavakba kellene öntenem a mai nap eseményeit és a hozzá társított érzéseimet, hogy a későbbiekben külső szemlélőként, szinte objektíven tudjam elemezni, és abból tanulni személyi fejlődésemet.

De hogyan is kezdjek bele, hogyan is írjam le, hogy ez a csekélységnek tűnő változás mekkora hatással van megtépázott lelkemre? Vagy én lihegem túl, és én látnék bele sokat?

Az tuti, hogy Mr. McKenzie ráhatása a dolgokra nem elhanyagolható, s mintha éreznék is némi vonzalmat… mit némit: legyél már őszinte magaddal, igenis egyre hatalmasabbat!

S mintha én sem lennék közömbös neki… vagy csak beképzelném ezt?

Kezembe veszem tollamat, ráhelyezem az első oldal lapjára, és most először írok bele a rajz alá. Két szót. A második életemnek címét:

ÚJ KEZDET!

Kilencedik fejezet

Reggel 8 után telefoncsörgésre ébredek fel. Gyorsan felkapom a készüléket az éjjeliszekrényről, abban reménykedve, hogy Ani az. De nem, a kijelzőn Sophie neve jelenik meg.

Kisé szomorúan konstatálom, hogy a lányomnak nem hiányzik az anyja.

Az ötödik csörgésre felveszem, és Sophie robbanó energiától telt hangjával lesz hirtelen tele a vonal, a mobil, a fülem és a szoba is.

– Jó reggelt, csajsziii! Hogy aludtál?

– Jó reggelt, Sophie, épp most keltem, de azért jól. – Reggeli rekedtes a hangom még.

– Az jó, rád is fért. Mit szólnál, ha ma, mielőtt Aniért mész, beugranál hozzám egy kávéra, és tartanál nekem egy kis beszámolót a tegnap történtekről? Úgyis útba esik. – Szinte érzem a vigyorát telefonon keresztül.

Sejtettem, hogy nem fogja annyiban hagyni a tegnapit, de mit tehetek, ő a barátnőm és ő ilyen. Igazán örülnöm kellene, hogy ennyire foglalkoztatja az életem. Rajta kívül csak anyummal szoktam megbeszélni a dolgaimat, viszont vele is egyre ritkábban, mióta újra férjhez ment. Nem mondhatnám, hogy John kisajátítja, mert nem így van… tök jó fej, és szereti anyut, csak egyszerűen azt az időszakot éljük, hogy az eddigi sűrű telefonbeszélgetések apránként megritkulnak. S igenis el kell fogadnom, hogy vannak olyan dolgok, amikkel saját magamnak kell megküzdenem, minden külső segítség nélkül.

– Rendben, Sophie, beugrom előtte hozzád, mikor megyek Aniért. – Lehet, hogy picit segíteni fog, ha kiadom magamból; hogy ha még csak így is, de megoszthatom kicsit terheimet, mik a vállaimat nyomják.

– Remeeek, várom már, addig is pihenj. Akkor délután. Szia, Emi.

– Szia, Sophie.

Leteszem a telefont. Minden olyan csendes. Ani nélkül üresek a napjaim, ezért sem szeretem a hétvégéket, és ezért is szoktam szombatonként dolgozni.

Meg kell tanulnom egyedül lenni a gondolataimmal. Sokszor ilyenkor eszmélek fel, hogy még megannyi dolgot kell a helyére tennem a fejemben, hogy a későbbiekben ne nyomja bélyegét az életemre, vagy esetleg akár a párkapcsolatomra.

Huh… párkapcsolatomra. Mintha akarnék is olyat ezek után.

Lassan összeszedelőzködöm egy kávé mellett, hanyagul megreggelizek, majd kényelmesbe felöltözöm, és egy jó zenei mixet hallgatva kisebb rendet vágok, mielőtt Aniért mennék.

Táncolva, csípőmet riszálva takarítok, a bolyhos portalanítót mikrofonként használom és teli torokból énekelek… biztosan örülhetnek most nekem a szomszédok, de leszarom. Jól akarom érezni magam végre. Nagy lendületet veszek, és zokniban csúszok a padlón az egyik szobából a másikba, majd felugrom a levegőbe és csapok egyet a szabad kezemmel, ahogy visszaérkezem, pont, amikor a zene véget ér. A portalanítás után jöhet a porszívózás, és végül felmosok. Épp végzek vele, mikor megszólal az ajtócsengő. Meglep, mert nem várok senkit; amióta kiköltöztünk Anival ide, nem igazán szoktak vendégeink lenni, főleg bejelentés nélkül.

Ajtót nyitok.

– Jó napot, asszonyom, csomagja érkezett. – Egy vékony, fiatal srác áll előttem, szorgalmasan rágót rágva.

– Csomag? Nekem? De én nem is rendeltem semmit, ez biztosan valami tévedés lehet.

A futár srác ellenőrzi a szállítólevelet, majd megszólal:

– Ön Miss Emily Kenegen?

– Igen, én vagyok.

– Akkor ez önnek érkezett. Kérem, írja alá itt és itt, és én már fel is szívódom. A többinek meg majd utánajár maga. A futárszolgálat elérhetőségét megtalálja a dobozon feltüntetve, ha mégis lennének további kérdései.

– Rendben – egyezek bele.

Miután aláírtam, a futár el is siet. A csomag hengeres alakú, és hosszú, nem nehéz.

Ki küldhette és miért?

De nem agyalok rajta: megöl a kíváncsiság, így beljebb megyek a nappaliba és azonnal elkezdem az egyik végén kicsomagolni. Szakad a préselt karton, serceg a ragasztószalag.

S egy aranyozott varjúfej bukkan ki belőle. Az elején megilletődöm, és a kezemben forgatva csak szuggerálom tovább. Majd bátorságot gyűjtve rámarkolok, és egyetlen biztos mozdulattal kihúzom a dobozából.