ANIA AHLBORN

„A történet nyílegyenesen száguld az egyik legmegrázóbb végkifejlet felé, amit valaha olvastunk.

Ez a regény össze fog törni téged.”

Nick Cutter

„Sem a könyvet, sem a szerzőt nem felejted el egyhamar.

Ahlborn váratlan húzásai napokra benned maradnak.”

Vicki Pettersson

„Rettentő félelmetes és alattomos.”

The New York Times Book Review

IMPRESSZUM

Ania Ahlborn: Brother

Copyright © 2015 by Ania Ahlborn

Hungarian translation © Beke Zsolt, 2016

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ania Ahlborn: Brother

Gallery Books, an imprint of Simon & Schuster, Inc., USA, 2015

Fordította: Beke Zsolt

ISBN: 978-963-419-182-7 (epub)

ISBN: 978-963-419-183-4 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

A borítót tervezte: Frank Rizzo

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Ács Eleonóra

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: horror

„A gyermekek azzal kezdik, hogy szeretik szüleiket, majd, ahogy felcseperednek, ítélkeznek fölöttük, néha pedig meg is bocsátanak nekik.”

Oscar Wilde (Kosztolányi Dezső fordítása)

1

Michael a másik oldalára fordult az ágyban, a kirojtosodott takaró, melyet egész életében használt, összegabalyodott a lábai között. Egy lány úgy ordított kint, mint a fába szorult féreg.

Az emberek mindig ezt mondják: mint a fába szorult féreg, pedig soha senki nem hallott még férget ordítani. Reb ezt hasonlatnak hívta. Amikor Michael megkérdezte, hogy ez mit jelent, Reb azt felelte, hogy akkor használják az emberek, amikor nem tudják, miről beszélnek. Senki nem hallott még férget ordítani, mégis úgy mondják, mintha már hallottak volna. Az a gyerek, ott, a gabonapelyheknél, bömböl, úgy ordít, mint a fába szorult féreg. Reb szerint egy gyerek bármikor képes úgy ordítani, mint a fába szorult féreg, csak kérni kell.

Michael felemelte a fejét, és kinézett a szobája ablakán. Az üveg homályos volt az évek alatt rászáradt kosztól és esőtől. Az alatta elterülő veranda lámpája úgy derengett át a porrétegen, mint egy zseblámpa fénye. A lányok általában hamar elcsendesedtek. Olyan erősen kiabáltak, hogy végül teljesen berekedtek. Ez a jó abban, ha az ember kint él a világ végén – mondta egyszer Mama. Sikoltozhat, ahogy csak tud, itt úgysem hallja meg senki.

Michael tekintete a mennyezetre tévedt. A lambéria megvetemedett, mert a ház az évek során számtalan helyen beázott. Azt várta, hogy a lányt mikor hagyja el a hangja. A sikoltozás zavarta, bár ezt soha nem ismerte be. Rémálmai voltak tőle, de nem panaszkodott. Csak azt szerette volna, hogy Mama még napnyugta előtt ölje meg a lányokat, és ne várjon szürkületig. Michael nem látta be, mit számít ez, ha egyszer úgysem hallja senki a sikoltozást. A halál az halál, legyen akár nappal, akár éjszaka. Legalább napközben Michael nem akart aludni.

A lány végül elhallgatott, és Michael ellazulhatott. Végtagról végtagra elernyedtek az izmai, és azt képzelte, hogy egy olyan strandon jár, mely a valóságban is létezik, bár ebben nem lehetett egészen biztos. Volt egy képeslapja egy Honolulu nevű helyről. Azt ugyan nem tudta, merre van Honolulu, azt viszont igen, hogy fehér homokos a partja, az óceán pedig lehetetlenül kék. A képen emberek hevertek színes napernyők alatt, a háttérben pedig vattacukor-rózsaszín szálloda állt. A képeslapot Mama egyik leányzójának hátizsákjában találta. Reb azt mondta, hogy nem lopás, ha elveszi, hisz a lány már úgysem él.

A kellemes csend nem tartott sokáig. Rövidesen egy újabb vérfagyasztó sikoly szakította szét, mely keresztülhatolt az éjszaka legsötétebb óráin, és mely visszarántotta Michaelt a jelenbe. Valakik mozgolódtak odakint. Árnyékok úsztak át a falon, ahogy az emberek áthaladtak a hátsó kert gyepén. Michael az oldalára fordult, meztelen talpát leengedte a durva padlódeszkára. Félrehúzta a rongyos függönyt, szabad kezével pedig összefogta tarkóján a haját, mely már háromujjnyival a válla alá ért. A testvére, Misty Dawn imádta a Jim Morisson-féle zenészeket, ő biztatta Michaelt, hogy növessze meg a haját. Több sem kellett Rebnek, amikor Michael megfogadta a tanácsot.

Tudod, hogy Jim Morrison miért nyírta ki magát? Mert tele volt a töke azzal, hogy úgy néz ki, mint egy csaj.

Misty Dawn ilyenkor mindig Michael védelmére kelt azzal, hogy felemlegette Reb magas derekú farmernadrágját és zöld bőrdzsekijét. Misty azt hajtogatta, hogy a bátyja éppolyan jóképű, mint a srácok a lány egyik kedvenc bandájában – abban, amelyiket Reb utált. Amikor Misty Dawn Benny Andersonhoz és Björn Ulvaeushoz kezdte hasonlítgatni Rebet, az mindig elég volt ahhoz, hogy a fiú beugorjon a Delta 88-asába, és teljes gázzal elhajtson.

A sikoltozó lány átbotorkált a kerten.

Ebben a pillanatban egy ABBA-dal halk akkordjai kúsztak át a falon, mely elválasztotta Michael és Misty Dawn szobáját. Misty sem rajongott a sikolyokért, a svéd popzenéért annál inkább.

A füvön botladozó lány meztelen bokáján már lifegett a szürke ragasztószalag, de a kezei még össze voltak kötözve a csuklójánál, a teste előtt. Rázta a fejét, a szájával szavakat formált, de Michael nem tudta kivenni, mit mond. Mintha csak együtt akart volna énekelni a Misty szobájából kiszűrődő zenével, a vidám ütemek éles ellentétben álltak a lány arcán ülő rettenettel.

Wade alig három méterre állt tőle, a kezét piszkos farmerjának zsebébe rejtve. Enyhén felemelte a fejét az emeleti ablakok felé, ahonnan Misty zenéje szólt. Két ütem erejéig Wade és Michael farkasszemet néztek a mocskos ablakon át, majd Wade a lányra nézett, aki az életéért könyörgött. Wade katona volt Vietnamban a hatvanas évek elején, jóval azelőtt, hogy az egyetemisták megszállták Washingtont, ügyetlenül megfestett transzparensekkel hadonászva. A szokásos merengő arckifejezés ült ki az ábrázatára, mintha a lány sikolya visszarepítette volna a rizsföldek, a gépfegyverropogás és a helikopter rotorjának zúgása közé.

Rebel is az udvaron állt. Mint éhes farkas körözött a lány körül, közben egy hosszú bottal böködte, mint ahogy egy gonosz gyerek kínoz egy bogarat. Reb neve valójában Ray volt, de Michael soha nem hívta így. Ray tizenegy-tizenkét éves lehetett, amikor megkérte a családját, hogy szólítsák Rebelnek, de csak kuncogás és szemforgatás volt a válasz. Michael volt az egyetlen, aki engedett Reb kívánságának, részben mert boldoggá szerette volna tenni a testvérét, részben pedig azért, mert rettegett attól, hogy mi várna rá, ha nem tenne eleget a kérésnek.

Mama is odalent volt, bár Michael csak a hátsó verandáról a kert közepéig elnyúló árnyékát látta. A fiú maga elé képzelte a sziluettjét, ahogy a veranda lámpája fénykört von a feje köré, magas, sovány alakja mint egy imádkozó sáska magasodik a többiek fölé.

Csak Michael és Misty Dawn maradtak a házban – Michael az ablaknál állt, Misty pedig a szoba közepén piruettezett, könnyedén lebegett hálóingének fodros alja, miközben mezítláb körbetáncolta a helyiséget. Michael a csuklóján viselt gumipánttal hátrafogta az arcába lógó rakoncátlan, hullámos tincseit. Hátat fordított az ablaknak, leült, és a bakancsáért nyúlt – mindkettőbe be volt gyűrve egy-egy zokni. Már nem tart sokáig. Talán még néhány percnyi sikoltozás, aztán a kiabálás erőtlen hörgéssé tompul. Ekkor lép a képbe Michael. Ideje munkához látni.

A megnyikorduló padló miatt Michael felkapta a fejét. A zene hangosabbá vált, ahogy finoman befelé áramlott, Misty pedig belibbent a szobába. A haja éppolyan vörösesszőke volt, mint Rebé és Mamáé. Wade frizurája is hasonló árnyalatú volt, mielőtt színét vesztette volna. Misty huszonegy éves volt, két évvel idősebb, mint Michael, ám szelídsége valami különös fiatalságot kölcsönzött neki. Világos rózsaszín hálóingében, a tánctól kipirult arccal nem tűnt idősebbnek tizenöt-tizenhat évesnél. Az egyik vállát felvonta a füléhez, és fájdalmasan nézett a fiúra.

Misty igyekezett olyan távol tartani magát Mama hobbijától, amennyire csak tudta, ám ez nem akadályozta meg abban, hogy kivegye a részét a zsákmányból. Gyűlölte a sikoltozást és a vért, de imádta a csillogó dolgokat, melyek a lányok után maradtak: a gyűrűket, a karkötőket, a nyakláncokat és a fülbevalókat. Komódjának legfelső fiókjában egy egész kollekció lapult az így összegyűjtött bizsukból. Michael Misty Dawn zsebébe csempészte az ékszereket, amikor anyjuk nem figyelt, cserébe a fiú akkor használhatta testvére lemezjátszóját, amikor csak akarta.

– Ne aggódj, nem fogom elfelejteni – mondta Michael. Felvette a zokniját, aztán felhúzta a bakancsát, és szorosan megkötötte a fűzőt – a kopott pamutzsinór fekete és merev volt a masni körül.

– Köszi – mosolygott Misty szélesen a fiúra, noha kintről nem ült el a sikolyok hangja. Már épp megfordult, hogy visszatipegjen a szobájába, amikor mozdulatlanná dermedt. A két fiatal egymásra nézett, amint az anyjuk hangja belehasított a csípős hajnali levegőbe.

– Michael!

A sürgető kiáltás áthatolt a ház falain és ablakain, és elnyomta az emeleti folyosót betöltő vidám zenét. Az anyjuk sohasem volt érzelmes fajta, de ez alkalommal a hangját átjárta a pánik.

Michael felugrott a padlóról, százkilencven centiméteres magasságával felmagasodott, és elhúzta a függönyt. Mama, akit Reb Claudine-nak szólított, a verandára vezető lépcső előtt állt, Michael szobájának ablakát kémlelte, várta, hogy felbukkanjon a fiú arca. Michael tekintete az anyjáról Rebre siklott, aki a ház mögötti erdő irányába szaladt.

Michael fél másodperc alatt felmérte, hogy mi történt.

Ám még ennyi idő sem kellett ahhoz, hogy rájöjjön, a testvére soha nem kapja el a lányt.

Michael kirohant a szobából, mielőtt Misty megmozdulhatott volna. A lány hátratántorodott, és mire megtámaszkodott a folyosó falán, Michael már a lépcső alján járt. Átszaladt a konyhán, ahol a tűzhelyen és egy összevissza karcolt tetejű asztalon kívül nemigen volt más berendezési tárgy. Aztán kirohant a fedett hátsó verandára, majd egy ugrással a kertben termett. Másodperceken belül lehagyta Rebet.

Michael gyors volt. A magassága miatt előnyösebb helyzetben volt, mint a testvére, aki alig volt magasabb százhetven centinél. Reb megállt az erdő szélén, hogy kifújja magát – talán mert nem bírta már szusszal, vagy mert nem volt ínyére a kergetőzés. Rebel nem igazán erőltette meg magát, ha Michael is elvégezheti helyette a munkát.

Ám a lány is jó futó volt. Michael látta koszos fehér pólóját, ahogy a fák között cikázott. Összekötözött kezét az arca elé tartotta, meztelen lába a tavalyi avart taposta. A lány balra fordult, Michael viszont jobbra folytatta az útját. Úgy ismerte az erdőt, mint a saját házukat: jobbra gyorsabban lehetett haladni, mint a másik irányba. Misty kedvenc helyénél fogja beérni a lányt, egy dombnál, melyről rálátni a Nagy-Appalache-völgyre – erdő mindenhol, ameddig a szem ellát. Átugrott egy keskeny patakon, és körözni kezdett a pont körül, ahol a lánynak fel kellett bukkannia. Balra meredek töltés húzódott, nyár- és nyírfákkal. Jobbra Michaelnek egy lankásabb lejtőn kellett megkerülnie a dombot, hogy megelőzhesse a lányt, és már lesben állhasson a domb tetején.

Amint felért, már hallotta a lány szabálytalan, ziháló lélegzetét. Felmászott a menekülést ígérő domboldalon, közben zokogva, levegőért kapkodva imádkozott, Istenről és az ő segítségéről motyogott valamit. Michael egy tölgy törzse mögül figyelte a küszködését. A lány megfordult, lenézett az alatta húzódó völgyre, és bár nem volt a nyomában az üldözője, nem látott semmilyen utat, házat vagy bármiféle jelet, hogy merre rohanjon tovább. De ez most nem számított. Az arcára kiült rettegést felváltotta a remény. Lerázta az elrablóit, megmenekült. Nemsokára az ő arcával lesz tele a híradó, interjúk során meséli el, hogyan vette fel egy szimpatikus srác a barna oldsmobiljába, amikor a 10-es autópálya mellett stoppolt. Ekkor történt, hogy az elrablója megragadta a tarkóját, és a műszerfalba verte a fejét. A kocsi egy 68-as kupé volt, a műszerfal pedig kemény acélból készült. Már az is csoda volt, hogy Reb nem ölte meg azonnal. Amikor a lány eszméletét vesztve elterült az anyósülésen, Michaelt meglepte, hogy az orra nem csúszott fel az agyába.

Michael gyűlölt utánamenni azoknak, akiknek sikerült elmenekülniük, kioltani a szemükben csillogó makacs optimizmust. Ki nem állhatta, ahogy ránéztek az áldozatai, mintha egy meghitt pillanatba gázolt volna bele. Viszolygott a látványtól, ahogy a szemük a kétszeresére nőtt, ahogy levegő után kapkodnak, mintha valami láthatatlan ételt rágnának. Sokkal jobban szerette, amikor már a kertben meghaltak, és csak a kimerevedett tekintettel és az elvágott torokkal kellett foglalkoznia. Sokkal könnyebb az emberekkel bánni, amikor már meghaltak.

Összeszorította a fogait, és kilépett a fa mögül.

A lány meglátta, és pontosan úgy reagált, ahogy a fiú számította: megrettent, és nem hitte el, amit lát. Szemei kiguvadtak, a bőre alatt kidagadtak a kéken lüktető erek. Amikor eltátotta a száját, Michael észrevette, hogy Reb akciózása folytán letört az egyik elülső foga. A lány elkezdte kapkodni a levegőt, egyre csak hátrált, ziháló lélegzettel, megkötözött kezét kinyújtotta maga elé, hogy távol tartsa támadóját.

Michael összeszorította a szemét, és mozgásba lendült.

Valaha még győzködte magát, hogy a lányok üldözése egy idő után majd könnyebb lesz, hogy meg fogja szokni, és az ilyen esetek nem lesznek rá hatással. Várta, hogy bekapcsoljon a robotpilóta, hogy távolságot tudjon tartani az érzelmeitől, hogy az egészet más szemmel lássa, mint ahogy Wade-nek is sikerül. Elege volt a döbbenet, a félelem, a rettegés látványából. De már évek óta csinálta, és a robotpilóta egyszer sem kapcsolt be.

Csak akkor nyitotta ki a szemét, amikor a lány megint futni kezdett. Ám nem indult rögtön utána, mert az jutott eszébe, hogy Morrow-ék vajon tényleg kitagadnák-e, ha üres kézzel térne haza. Vagy öt másodpercig komolyan fontolgatta, hogy elengedi a lányt, aki egyre messzebb tántorgott tőle, vértől ragacsos talpára úgy tapadtak a száraz falevelek, mint valamiféle rögtönzött cipő. A hatodik másodpercben Michael gondolatai kitisztultak. Ha elengedi a lányt, azzal a saját sorsát pecsételi meg. A rendőrséggel jönne vissza, a zsaruk pedig letartóztatnák az egész családot, mint azokat az alakokat, akikről Rebel olvasott az újságban, és akiket annyira bálványoz: Mr. Bundyt meg azt a John Wayne Gacy nevű tagot.

Michael a lány után iramodott.

A lány felsikoltott.

A jobb vállát kapta el, és még futtában hátracsavarta a törzsét. A lány lábai összecsuklottak. Tompítás nélkül zuhant a földre, felkiáltott fájdalmában. De nem adta fel a küzdelmet – a lábaival rugdosott, hogy minél messzebb kerüljön a támadójától, kar nélküli rákjárásban igyekezett hátrálni az avarban. Michael a csuklója után kapott, de a lány kitért a mozdulat elől, és teljes erejéből mellkason rúgta a fiút, aki megtántorodott – meglepte a lány ereje. Michael ismét próbálkozott, de a lány ismét rúgott. Michael döbbenten állt, miközben a lány segítségért kiabált, amiről mindketten tudták, hogy hiába.

– Kopj le rólam! – ordította. – Szállj le rólam, te kibaszott őrült!

Az oldalára fordult, és nagy fájdalmak közepette álló helyzetbe küzdötte magát. Michaelnek feltűnt, hogy a lány jobb karja ernyedten lóg a teste mellett, valószínűleg eltört. Minden egyes lépésnél felnyüszített a fájdalomtól. A mozgása most már alig volt több kétségbeesett kocogásnál, mint amikor a maratonfutó az utolsó kilométereket kezdi meg, kimerülve, mégis eltökélten, csak a célvonal lebeg a szeme előtt. Annyi a különbség, hogy itt a cél Morrow-ék hátsó verandájánál volt.

Michael gond nélkül követte a lányt, úgy ment mögötte, mintha csak hajnali sétát tennének az erdőben. A lány hátranézett a válla felett, majd elkapta a fejét, és zokogni kezdett azzal a sajátos, reménytelen és üres sírással, mely a halállal szembenéző emberekből szokott kiszakadni.

Michael legszívesebben a lány vállára tette volna a kezét, hogy biztosítsa: minden rendben lesz, Mama általában nagyon gyorsan végez az áldozataival. Ám kételkedett benne, hogy a lányt ez megnyugtatná. Annyira belemerült a gondolataiba, hogy nem vette észre, mikor lassult le a lány, mikor feleződött meg a kettejük közti távolság. A lány megfordult, hogy szembenézzen az üldözőjével, összekötözött kezét Michael nyakába vetette, és olyan szélesre nyitotta a száját, amennyire csak tudta, készen arra, hogy átharapja a fiú torkát. Michael hátraugrott, de a lány követte. Michael megragadta a könyökét, és hátrataszította. Érezte, ahogy a lány csuklóját rögzítő ragasztószalag a tarkójának feszül, majd elszakad. A lány hanyatt esett, rámeredt szabaddá vált csuklójára, majd kificamodott válla ellenére ismét kúszni kezdett az avarban. Michael megunta a játékot, és rávetette magát. A lányban bennszakadt egy sikoly, ép karjával arcon csapta Michaelt, meggörbített ujjaival pedig végigszántott a fiú arcán, közben a lábával rugdalózott, ahogy csak bírt. Michaelnek sikerült a földre szorítania a lány karját, és harcképtelenné tenni, de csodálta, hogy még mindig milyen hevesen küzd az életéért.

A kapálózó lánnyal képtelenség lett volna visszaindulni a ház felé. A térdével szorította a nedves földhöz a lány csuklóját, majd kartávolságra észrevett egy követ. Megragadta, és kiemelte a másfél kilós darabot a sárból – az alján lárvák és giliszták kúsztak a reggel halványkék fényében.

Valaki a közelben kiáltott, bár Michael nem értette a lány szüntelen visításától, hogy mit.

Amikor a feje fölé emelte a követ, a lány hirtelen elernyedt, mintha megbékélt volna a sorsával. Michaelt meglepte a lány mozdulatlansága. Az arca vörös volt, és puffadt a sírástól, a szeme alatt a táskák mint borzalmas fekete sebek éktelenkedtek, a fogait vércseppek pettyezték. Mégis, ebben a pillanatban, angyali látvány volt: egy gyönyörű lány, aki talán hasonlított Mamára, amikor ő is ennyi idős volt. A lány úgy nézett rá, mintha Istent látta volna meg. Ez teljesen zavarba hozta a fiút.

– Miért csinálod ezt? – motyogta.

Michael szíve összeszorult. Még szorosabban megmarkolta a követ. El szerette volna magyarázni a lánynak, hogy nem az ő hibája, és nincs választása. De csak annyira futotta:

– Mert meg kell tennem.

Aztán fejbe csapta a lány.

Wade és Rebel akkor ért fel a dombra, amikor a kő kigurult Michael markából.

– Basszus! – rohant hozzájuk Reb. – Mégis mi volt a szándékod, hogy megölöd? – Türelmetlenül lelökte Michaelt a lányról, odatérdelt mellé, és a nyakához nyomta két ujját, hogy megnézze, van-e pulzusa. Aztán gondterhelten Michaelre emelte a tekintetét. – Mázlid van – motyogta. – Úgy gondoltad, hogy most már elég messzire szaladt?

Wade Michael vállára tette a kezét. A tekintete ugyanolyan hűvös volt, mint mindig, de a szavak könnyedén gördültek ki a száján. – Szép munka, fiam. – Meglapogatta Michael vállát, aztán megindult vissza, a ház felé.

Michael figyelte a távozó férfit, majd visszafordult a testvére felé. Amikor a tekintetük találkozott, Reb a szemét forgatta.

– Istenverte bolond – morogta Reb. – Hozd vissza a házhoz – lépett el az eszméletlen lány mellől. – És reménykedj benne, hogy Claudine nem bánja, hogy egy félholt lányt viszel neki. – Ellépett Michael mellett, miközben szüntelen motyogott az orra alatt.

Michael visszanézett az avaron elterült lányra. Felületesen, de ritmusosan lélegzett. Alaposan kiütötte, de nem lehetett megmondani, hogy meddig marad ebben az állapotban.

– Sajnálom – mondta, majd a vállára vette a lányt.

Legközelebb majd a pincében lesznek kettesben.

Legközelebb a lány már minden kétséget kizáróan halott lesz.

2

Michael éppen a pincepadlót mosta egy kerti slaggal, amikor Reb megjelent a lépcsőn. A fiú elfordította a tekintetét a rozsdás lefolyó körül örvénylő véres vízről, és a bátyjára nézett. A keskeny lépcsőház a rozoga falépcsővel árnyékot vetett Reb merev, szögletes vonásaira. Michael soha nem mondta, de a bátyja leginkább egy madárra emlékeztette – azokra a madarakra, melyek horgas csőrükkel nyitották fel az úton elütött állatokat. Egy keselyűre, főleg amikor, szokásához híven, mereven bámult valakire vagy valamire.

Reb összekulcsolta a karját a mellkasa előtt. A tekintetéből sütött a türelmetlenség, mintha úgy vélné, hogy Michael túl sok időt veszteget erre a lányra – korábban, amikor üldözőbe vette, és most, amikor össze kellett takarítania utána.

– Befejezted már? – kérdezte.

Michael még egyszer leverette a padlót a slaggal, majd a falból kiálló fémkapóra akasztotta. A csőből a földre csepegett a víz.

– Mondjuk – felelte Michael. – Mi a helyzet?

– Kiruccanunk a városba – jelentette be Reb. – Siess. – A báty igyekezett könnyed maradni, de Michael kihallotta a lényeget a hangjából. Már majdnem egy hete nem mentek piatúrára a városba, és Reb kezdett kiszáradni.

– Adj egy percet – mondta Michael. – Be kell zárnom a pincét. – A farmerjába törölte hideg, nyirkos kezét, a bakancsáról pedig leverte a bőrt átáztató vizet. Reb lehúzta a fejét, aztán kimászott a viharpince ajtaján, de Michaelnek már nem segített… Nem mintha bárkinek is segített volna. Néha Michael úgy gondolta, hogy Rebel csak azért lóg vele, mert elég gyorsan tud futni, és lehagyja bármelyik benzinkutast Nyugat-Virginiában, ugyanis amikor az igaz barátság került szóba, Rebel rögtön forgatni kezdte a szemét, mintha Michael lenne a leghülyébb, legidegesítőbb ember a világon. Misty szerint testvéri rivalizálásról van szó. Michael nem tudta, hogy ez pontosan mit is jelent, de nem szerette az érzést.

Felmászva a nyikorgó falépcsőkön, ismét a szabadban találta magát. Le kell cserélnie az átázott ruháit. Falevelek ropogtak a bakancsa alatt, miközben hagyta, hogy a pinceajtó hatalmas puffanással becsapódjon, majd a helyére tolta a reteszt, lelakatolta, hogy biztosan ne lehessen kinyitni, aztán elindult a ház felé. A slagból folyó víz olyan hideg volt, hogy megfájdult tőle a keze. Az autóduda hangja azonban még azelőtt megszólalt, hogy Michael beért volna a házba. Rebel kihajolt a Delta ablakán, bal kezével megpaskolta a ronda barna metál fényezést, a jobbjával pedig a kormányt markolta. Reb tavaly szúrta ki magának ezt a kocsit egy lewisburgi roncstelepen. Michaellel onnét lopták el és vontatták ide Wade régi kisteherautójával. Egy véreb ugyan megugatta őket, de az állat soha nem tett egy lépést sem azért, hogy megvédje a gazdája tulajdonát. A kutyának megvolt a magához való esze, és nem volt hajlandó energiát pazarolni négy kopott gumiabroncs és egy halom ócskavas védelmére. A Morrow fiúk az egész éjszakát azzal töltötték, hogy vésővel és csavarhúzókkal levéssék az alvázszámot a kocsiról. Noha a Delta nem volt jó állapotban, Reb mégis úgy vélte, kincsre akadt, egy drágakőre a roncsok között. Csak egy kicsit ki kell pofozni, és máris ragyogni fog.

– Hova mész? – kiáltotta Rebel.

– Átöltözni – vágta rá Michael a házra mutatva.

– Haver, akkor sem öltözhetnél át, ha az életed múlna rajta. Menjünk már.

Michael elfintorodott, de nem vitatkozott, hogy a zoknija tocsog a víztől, hanem elindult az autó felé, és nagy sóhajjal beszállt az anyósülésre. Vagy harminc kilométert kell autózniuk a következő szóba jöhető benzinkútig. Ahogy Rebel mondja: az ember nem szarik oda, ahol alszik.

• • •

A benzinkút MOE felirata a két magányos töltőállvány fölé kifeszített fém előtetőn lógott. Az út melletti hirdetőtábla nagy betűkkel ajánlotta az olcsó benzint és a jéghideg üdítőket. A betűk némelyike elgörbült, és mintha bármelyik pillanatban le akartak volna esni. Reb néhányszor elhajtott a kút mellett, mielőtt leparkolt volna mellette. Kicsi üzlet volt a semmi közepén, talán ha tucatnyi vásárló toppant be naponta – megfáradt, bogaras idegenek, egy üveg jeges üdítőért és valami édességért.

Michael kiszállt az autóból, közben felkapott egy régi pulóvert a hátsó ülésről. Felvette, összecipzározta, a kezét az elülső zsebbe dugta. Igyekezett minél hétköznapibbnak tűnni, miközben elsétált a bolt hatalmas üvegablakai előtt. Egy apró csengő csilingelése jelezte, hogy belépett.

A pultban álló pasas minden érdeklődés nélkül pillantott rá. A Flash Gordon ismétlése ment a szobaantennás tévében, ami sokkal izgalmasabb volt, mint a nap feltehetőleg első vásárlója. A fickó a harmincas éveinek végén, esetleg a negyvenes éveinek elején járhatott, bár nehéz volt megállapítani a hatalmas szakálla miatt. Széles hátát meggörbítve ült, és olyan feszülten figyelte a műsort, mintha nem is szórakozásból nézné, hanem hogy minden kockáját kielemezze.

Michael kerülte a szemkontaktust, miközben a gondolák között járkált. Jobbra voltak a csipszek és a perecek, balra pedig a motorolajos kannák és az ékszíjak. A bolt hátsó falánál jobbra fordult. A keményebb piák a sörökkel szemközt, a polcok végénél sorakoztak. Nem volt nagy a választék, de Rebet nem igazán érdekelte, hogy mit iszik, amíg az kiütötte. Az ilyen isten háta mögötti boltokban az ember nem lehet válogatós.

Michael óvatosan a pénztárosra pillantott, miközben megfogott egy üveg Jim Beam whiskey-t. Háttal állt a pénztárnak, mintha csak azon vacillálna, hogy melyik sört válassza, miközben az üveget elrejtette a pulóvere alá. Michael meglehetősen sovány volt, 190 centis magasságához alig nyomott 80 kilót. A pulóver alá rejtett üveg éppen azért működött, mert rengeteg hely volt a ruhája alatt. Egy nagyobb darab srác úgy nézett volna ki, mintha a boltban töltött percek alatt egy hasáb alakú daganat nőtt volna a hasára. Michael viszont továbbra is csak egy hosszú hajú falusi fickó volt, két számmal nagyobb ruhában, egy isten háta mögötti boltban.

Elindult a bejárat felé, közben a torkában dobogott a szíve, noha ezt már több tucatszor eljátszotta. Egy vén fószer egyszer fegyvert rántott rá. Amikor Michael az ajtó felé indult, egy kétcsövű puskával találta szemben magát, melyet a mellkasára szegeztek. Még mindig nem érti, hogyan jutott ki élve onnét. A pasas simán hátba lőhette volna, amint átfutott a parkolón a Reb számára megfújt whiskysüveget szorongatva, azonban a férfi megkímélte az életét, talán azért, mert látta a vonakodást a szemében, vagy mert aznap nem akart holttestekkel vesződni. Reb alig néhány méterre parkolt az üzlet hatalmas ablakától, így mindent látott. Amint Michael bepattant az autóba, Reb rátaposott a gázpedálra, és kivágódtak az autópályára. Az első kilométert néma csendben tették meg, aztán Reb mániákus nevetésben tört ki. Michael nem tudta megállni, ő is röhögni kezdett, habár majdnem otthagyta a fogát egy üveg Johnnie Walker Red miatt.

A pénztáros kinézett a tévé mögül, és kihúzta magát, készen arra, hogy beüsse a vásárolt tételt a pénztárgépbe, de Michael keze üres volt. Lelassította a lépteit, és magára erőltetett egy mosolyt.

– Bocsi – szabadkozott Michael. – Nem találtam azt, amit kerestem.

– Valóban? – A pénztáros oldalra döntötte a fejét, és körülnézett a boltban, amikor a csokoládébarna Delta elgurult az egyik töltőállvány előtt. Reb odafordította a fejét, hogy lássa, mi zajlik odabent. Ekkor döbbent rá a pénztáros, hogy mi is történik a boltjában.

Ez lett volna az a pillanat, amikor Michael elmenekülhetett volna, de valami miatt nem tudta rávenni magát, hogy elinduljon. A két férfi farkasszemet nézett egymással. Michael igyekezett a lehető legártatlanabb arcot vágni, miközben a pénztáros tekintete a kopott pamutpulóverre tévedt.

– Kicsit meleg van ehhez, nem gondolod? – kérdezte.

– Attól függ, honnan jöttél – vágott vissza Michael. Egy pulóver a nyugat-virginiai nyár kellős közepén nem nagy ügy, ha az ember a pokolban él.

A pénztáros jobbra biccentette a fejét, mintha összezavarta volna Michael válasza. Ez a másodperc törtrészéig tartó elbizonytalanodás volt az, amire Michael várt, és kilőtt az ajtó felé. A pénztáros azonban gyorsabb volt, mint amilyennek tűnt, azonnal felugrott a székéről, és kirontott a pult mögül, miközben Michael az ajtóhoz ért. Bár a pénztáros gyors volt, zömök teste nehézkessé tette a mozgását. A kezével lesodorta az úti bögrék állványát – bögrék tucatjai pattogtak szanaszét a padlón –, majd pedig a rajzfilm prérifarkasára emlékeztető taposó mozdulatokkal igyekezett megtartani az egyensúlyát, hogy ne törje ki a nyakát. Michael kihasználta ezt a pillanatnyi egyensúlyvesztést, és kirohant a boltból, már azzal sem törődött, hogy a whiskysüveg napvilágra került.

Reb a parkoló túlsó végénél állt meg a kocsival, az út mellett, melyen elhajthatnak a bűntény helyszínéről. Michael az autóhoz botladozott, a karja lüktetett, a pulóvere mintha ólomból lett volna. A borostyánszínű folyadékban megcsillant a napfény, az árnyéka azt a hatást keltette, mintha egy kristálybot lenne a kezében. A kocsi gurulni kezdett, először lassan, hogy Michael be tudjon ugrani, mint a Hazárd megye lordjai egyik jelenetében. Annyiszor menekültek már el így, hogy tökélyre fejlesztette a mozdulatot. Csak egy nyitott ablakra volt szükség, és már bent is volt.

Pár méterre az autótól már kezdett megnyugodni. A szívverése lelassult, noha még mindig teljes lendülettel futott. A pénztáros ugyan üldözte, de le volt maradva vagy tizenöt méterrel. Majd rázhatja az öklét utánuk, amikor a két punk tolvaj elhajt, közben Reb kikurjongat a letekert ablakon.

Csakhogy minél közelebb ért Michael a Deltához, az annál gyorsabban gurult. A könnyed kezdősebesség hirtelen a duplájára, majd a triplájára nőtt. Michael még mindig teljes erejéből rohant, amikor a kocsi elhajtott nélküle az úton, porfelhőt hagyva maga után. Michael a megdöbbenéstől lassítani kezdett a tempóján, és csak akkor jutott eszébe, hogy a pénztáros még mindig követi, amikor az, mint egy védő az amerikai futballban, belerohant. Michael megtántorodott, és egy rémisztő pillanatig a pénztáros meg tudta ragadni a karját, de végül ki tudta szabadítani magát a szorításból, és az üveggel állon vágta az üldözőjét. A pasas hátrahőkölt meglepetésében, elengedte Michael pulóverét, és majdnem hanyatt esett a saját lábában, miközben a fájdalomtól megszédülve az arcára szorította a kezét. A szabadság röpke pillanatát kihasználva Michael úgy rohant végig az útpadkán, mint egy olimpiai bajnok hosszútávfutó. Azért imádkozott, hogy a fickó ne pattanjon be az autójába, hogy azzal érje utol.

Michael fél kilométert futott, mire megpillantotta az út mellett álló Deltát. A helyzetjelző lámpák égtek, a kipufogócső pedig a motor zakatolásával összhangban rezgett. Michael a levegőt kapkodva a háta mögé nézett. A pénztáros vagy feladta az üldözést, vagy éppen az autójáért indult. De legalább nem volt a nyomában, és Michael elég biztosnak érezte az előnyét ahhoz, hogy lassítson.

Minél közelebb ért az autóhoz, annál dühösebb lett. Látta Rebelt a hátsó szélvédőn át: a kormánynál ült, mintha mi sem történt volna, és Lucky Strike-ot szívott. Michael összeszorította a száját, megkerülte az autót, levette a pulóvert, kinyitotta az anyósülés felőli ajtót, és beszállt. Mielőtt azonban összeszedte volna a bátorságát, hogy jól képen nyomja a bátyját, amiért szarban hagyta, Reb, a testvére dühös arckifejezését látva elvigyorodott.

– Bocsi – mondta nagy füstfelhő kíséretében. – Megcsúszott a lábam. – Reb megfogta az üveg nyakát, és kirántotta Michael kezéből. – Szép munka – jegyezte meg egyre sötétedő tekintettel –, fiam.

Michael elfordította a fejét, és a kihalt országutat szegélyező fasort bámulta. Ellenállt a kísértésnek, és nem akarta megadni Rebelnek az elégtételt, hogy kiáll magáért. Az csak még jobban feltüzelné. Amint hazaérnének, csak arról papolna, hogy Michael kérdezés nélkül beszélt, hogy elfelejtette, hol a helye. Utána Michael napokig nem merne aludni, mert attól tartana, hogy az éjszaka közepén kivágódik a szobája ajtaja, Rebel pedig ott áll a küszöbön, és felveri, hogy menjenek ki az erdőbe sétálni.

– Most meg mi a baj? – kapta fel a vizet Reb. – Hirtelen már egy nyamvadék viccet sem értesz?

Michael nem válaszolt, arra várt, hogy elinduljanak végre. Már azon volt, hogy megsürgeti a dolgot, hogy megjegyzi, a pénztáros bármelyik pillanatban megállhat mellettük a kocsijával, aztán előhúz egy lefűrészelt csövű puskát, és egy lövéssel mindkettejük agyát kiloccsantja. De Michael ezt sem mondta. Túlzottan elfoglalták a gondolatait megtöltő egyre sötétebb képek. Olyan jó lett volna csak egyszer valami őszinte érzelmet látni a testvére arcán. Újdonság lenne, ha a rettegés szikráját látná kigyulladni a szemében, mint a névtelen lányokéban, akik haláltusáját neki annyiszor végig kellett néznie. Lehet, hogy nem is lenne olyan rossz, ha szétlőnék a fejét, már amennyiben Rebel is éppolyan halott lenne, mint ő.

– Tök mindegy – motyogta Reb, aztán sebességbe tette az autót, és gázt adott. A Delta kilőtt az aszfalton. – Nem mintha Apa nem tenné le a seggedért az óvadékot, ha egyszer elkapnának.

Michael beleharapott az alsó ajkába, hogy ne szólaljon meg. A gondolat, hogy Wade azonnal ugrana, ha lecsuknák őt, elégedettséggel töltötte el. Ha Rebelről lenne szó, Wade hagyná a cellában poshadni egy-két napig. Michael remélte, hogy tényleg ő Wade kedvence, ha másért nem, csak azért, hogy visszavágjon Rebnek az érzéketlenségéért.

• • •

Rebel megragadta Michael karját, miután behúzta a kéziféket. Michael már kinyitotta az ajtaját, kétségbeesetten vágyott a szabadba. Reb ujjai azonban szorosan markolták a csuklóját, a tekintete pedig ismét keselyűszerű lett.

– Talán nem kellene emlékeztetnelek rá – mondta Reb –, de mivel olyan kibaszottul retardált vagy, ismét elmondom. Ha csak egy szót is szólsz, meghalsz.

Michael kicsavarta a karját a bátyja szorításából, de nem szállt ki az autóból, a kezére meredt. Akár Wade kedvence volt, akár nem, Michael Rebelhez tartozott. Senkit nem törődött azzal, hogy Reb milyen jövőt szán neki, már ha egyáltalán szánt neki valamilyet.

Reb felhorkantott, mintha csak bosszantotta volna a testvére hallgatása, majd megfogta a Jim Beam-es üveget, és kiugrott a kocsiból. Amikor Michael nem mozdult, Reb behajolt az autóba. – Szállj ki a kocsimból, szarzsák – sziszegte a fogai között.

Michael kikászálódott az anyósülésről, megához szorította a pulóvert, és elindult a ház felé. Fázott a lába, a zoknija még mindig nyirkos volt a pincetakarítás után. A zsebében ráakadt egy aranygyűrűre, amelyről eddig teljesen el is feledkezett. A lányon nem volt sok ékszer, csak egyetlen gyűrűt viselt a jobb kezének középső ujján.

Wade és Misty Dawn a konyhaasztalnál ültek, mialatt Mama húst klopfolt a pulton. Mindannyian felkapták a fejüket, amikor Michael belépett a házba, aztán visszatértek a dolgukhoz. Mama konyhakései megcsillantak a homályos lámpafényben. Wade sorba rendezte őket egy koszos konyharuhán, a legnagyobbtól a legkisebbig, aztán az egyik pengét végighúzta a bal kezében tartott köszörűkövön. A fém surrogása egybemosódott a sülő hús sercegésével. Misty egy új makramé terítőn dolgozott. Mostanában nagy lelkesedéssel függő virágtartókat és falidíszeket készített. Már kötött egy övet, melyet a hippiszoknyáival együtt viselhet, és nemrég fejezett be egy retikült, olyan hosszú rojtokkal, melyek majdnem a padlót söpörték. Michael közelebb lépett az asztalhoz, elővette a gyűrűt a zsebéből, és titokban Misty ölébe ejtette. A lány szeme felragyogott, de nem szólt semmit, a makraméval eltakarta a gyűrűt, és folytatta a munkáját.

Reb egy perccel később lépett be a házba, a kupak már nem volt az üvegen. Meghúzta, mielőtt beljebb lépett, majd végigcsúsztatta az üveget és asztalon, és lerogyott a székére. Görnyedt vállal, sáros csizmáját az asztalra téve, homályos tekintettel szemlélte a családját. Olyan volt, mint egy király, aki végignéz a mindennapi munkájukat végző alattvalóin.

– Egy újabb ocsmány öv készül? – kérdezi felvont szemöldökkel a húgától.

– Ez egy nyakpántos felső – morogta Misty alig hallhatóan. – Nem tudom, most miért kell szemétkedni.

Michael a földre szegezte a tekintetét. A konyhaajtó felé indult, más vágya sem volt, mint hogy levegye az átázott bakancsát. Ám amikor Wade nekiszegezte a kérdést, megtorpant.

– Így mentél ki a házból?

Michael visszafordult. Wade mintha Rebhez intézte volna a kérdést, de Michael meglepetésére a férfi őt nézte.

– Véres a bakancsod – mondta Wade. – Lehet, hogy máshol is véres vagy, mégis így mentél ki a városba. Igazam van?

– Nem a városba – védekezett Rebel. – Csak egy istenverte benzinkúthoz. Nem kell ekkora patáliát csapni miatta.

– Szerinted ez okos döntés volt, Michael? – kérdezte Wade, nem törődve Reb közbeszólásával.

Michaelnek görcsbe rándult a gyomra. Hibázott, és ebben a házban minden hibának súlyos ára van. Ellentmondhatott volna Rebelnek, nem lett volna szabad hagynia, hogy a testvére rábírja, induljanak el anélkül, hogy átöltözött volna. Arról van szó, hogy rejtve maradnak, vagy elkapják őket. Az egész családot veszélybe sodorta.

– Válaszolni is fogsz, vagy csak ott állsz hülyén? – kérdezte Wade.

Michael állkapcsa megfeszült.

Rebel a szemét forgatta, megfogta az üveget, és a szájához emelte.

– Sajnálom – motyogta Michael, de nem mert az apja szemébe nézni.

Reb felnevetett, majd meghúzta az üveget.

Wade hirtelen mozdulattal kilökte maga alól a széket, az asztal túlsó végénél termett, és kiütötte Reb piszkos kezéből az üveget. Az tompán koppant a keményfa padlón, átszánkázott a konyhán, a drága borostyánszínű folyadék végigfolyt a deszkákon. Reb utána akart kapni, kétségbeesett, majdhogynem gyermeki kiáltás szakadt ki belőle, Wade azonban visszalökte a székébe.

– Azt akarod mondani, hogy Michael ötlete volt, hogy elmenjetek a benzinkútra? – kérdezte Wade. – Hazudni próbálsz nekem?

Reb az apjára mordult, aztán félrelökte, és felvette az üveget a padlóról. Elképedve nézte – már csak a negyedéig volt. – A kurva anyád – csapta az üveget az asztalra. Michael összerándult a hangtól. Misty is megrezzent, de a tekintete ragyogott. Szerette, ha valaki drámázott. A lemezein kívül csak ez jutott neki. – Harminc kilométert kellett menni ezért a szarért! – üvöltötte Reb az apjának.

– Nem lehet, hogy olcsóbb lett volna, ha spórolsz a benzinnel, és a városban veszed meg? – kérdezte Wade.

Misty felkuncogott, amire Mama elfordult a tűzhelytől, és vad mozdulattal megrántotta a lánya haját.

– Te csak hallgass, kislány – sziszegte Misty arcába. – Ehhez neked semmi közöd. – Mama eleresztette a haját, és az asztallap felé lökte a lánya fejét, mintha csak bele akarná verni az arcát.

Michael lenyelte a gombócot a torkában. A konyha legtávolabbi falához lapult. A legutóbbi szóváltás alkalmával Misty húzta a rövidebbet. Mindig ő húzza a rövidebbet, akár köze van a dologhoz, akár nem. Mama minden dühét a lányára, és csak nagy ritkán a fiaira irányította.

– Ray, te nagyon hülye vagy – jegyezte meg Wade. – Egy nap még megjárjuk veled… Kockára teszed, hogy mindannyiunkat elkapjanak, csak azért, hogy piába fojtsd a problémáidat.

– Te vagy az én problémám – vágott vissza Rebel. – Erre még nem is gondoltál, vénember?

– Ne legyél ilyen szigorú vele, Wade – szólt közbe Mama. – Csak rossz szokás. Majd kinövi.

Rebel rossz szokása azonban már azóta megvolt, amióta Michael az eszét tudta. Gyerekként könnyebben lop alkoholt az ember. Senki sem hiszi egy tízévesről, hogy épp röviditalt próbál kicsempészni a boltjából. Mostanában azonban egyre melegebb helyzetekbe kerülnek, a pénztárosok is egyre bátrabbak lettek. Michael bárkinél jobban tudta, hogy csak idő kérdése, és nem tud majd kiszökni az egyik üzletből, és ezzel Reb is tisztában volt. Ez nem egy rossz szokás volt, ez Reb természetéhez tartozott.

– Még védeni akarod? Majd nézhetsz, amikor a rendőrség bekopogtat a lopott pia miatt – háborodott fel Wade. – Megnézheted magad, ha elkezdenek körbeszimatolni, na, akkor aztán majd védheted. Mondd meg nekik is, hogy majd kinövi.

Michael elsápadt a gondolatra. A hús már eltűnt, de a csontok még megvoltak, elásva a pajta közelében.

– Nem akarok több ilyen kirándulást, értve vagyok? – kérdezte Wade.

– Ebből te maradj ki – mosolygott megvetően Rebel.

– Wade, hagyd őt békén – parancsolt rá Mama. – Nem történt semmi. Senki sem követte őket hazafelé.

– Ha elkapják, hát elkapják – biccentett Reb Michael felé. – Én meglépek. Megvan az emberük.

Michaelnek beletelt egy pillanatba, míg felfogta, mit is mondott a testvére. Az emberük rá, Michaelre utalt. Nagyokat pislogott, és úgy tűnt, hogy közbe akar szólni.

Azt hittem, barátok vagyunk, jegyezte volna meg. Azt hittem, együtt csináljuk végig.

Misty Dawn megmerevedett a székén. – Otthagynád Michaelt? Ne merészeld…

Mama nem hagyta, hogy Misty befejezze a mondatot, olyan vadul megcibálta a haját, hogy felrántotta a székről. A makramé leesett a földre, ahogy Misty hátratántorodott. Közben Mama az ajtó felé ráncigálta.

– Mit mondtam neked? – ordította.

Rebel rápillantott az anyjára és a húgára, aztán megragadta a majdnem kiürült üveget, és kitrappolt a szobából, mint valami elkényeztetett gyerek.

Wade fáradtan sóhajtott, és a székére roskadt. Felemelte a kést, melyet néhány perccel ezelőtt élezett, és folytatta a munkát.

Bőr csattant emberi testen.

Misty felsikoltott valahol a tornácon.

Michael a szájában érezte a vér savas ízét. Fel akart szaladni a szobájába, és magára csukni az ajtót, de nem mert elmozdulni a fal mellől. Arra várt, hogy majd Wade felküldi.

– Elmehetek? – suttogta végül, amikor Wade végre felnézett a köszörülésből.

Wade lassan bólintott, Michael pedig kettesével szedte a lépcsőfokokat.

3

Lauralynn Morrow épp úgy festett, mint az édesanyja, beleértve vörösesszőke hajkoronáját is. Olyan színű volt, mint a búzamező a nyári naplementében, a méz és arany árnyalataiban ragyogott. Tízéves volt, amikor elmondta Raynek a titkát a hátsó kert egyik rejtett zugában.

– Nem akarok itt megöregedni, Raybee – mondta. Rayt mindig megnevettette a nővérétől kapott becenév, mert negédesen elnyújtotta az utolsó szótagot. Ray a mellkasához szorította Lauralynn egyik kis nyusziját, és a fejét simogatta. – Tanár szeretnék lenni – mondta végül a lány.

– Hogy lesz belőled tanár, LL? – kérdezte Ray. – Ha nem jársz iskolába, nem lehet belőled tanár. Mármint igazi iskolába, nem csak könyveket olvasni a konyhaasztalnál, ahogy mi csináljuk. – Az egyik verseskönyvet Lauralynn már több mint féltucatszor felolvasta neki és a többieknek az évek során. Noha nem olvasott túl jól – mint ahogy a többiek sem –, a verseket már kívülről tudta. Könnyeden idézte őket, miközben eltartott kisujjal lapozott a könyvben.

Lauralynn elkapta a tekintetét, a szája lekonyult, mintha komolyan fontolóra vette volna nyolcéves öccse gondolatmenetét. – Talán igazad van – motyogta rövid szünet után, közben óvatosan kivette a nyuszit Ray kezéből. – De nem lenne remek, ha egy egész csapatnyi gyereknek olvashatnék könyveket, és nem csak nektek?

Ray nem bánta, hogy csak nekik olvasott fel. Azt még jobban szerette, amikor a hatéves húga, Misty Dawn nem volt velük. Misty mindig ostoba kérdéseket tett fel a Nyúl Péter és a Micimackó olvasása közben. Felfordult a gyomra, ha arra gondolt, hogy még több gyerek még több bugyuta kérdéssel szakítaná meg a felolvasást. Túl sok gyerek esetén pedig Lauralynn figyelme annyifelé osztódna, hogy átnézne Rayen, mintha ott sem lenne.

– Azt hittem, állatokat szeretnél gyógyítani – emlékeztette nővérét Ray.

– Valóban – ismerte el Lauralynn. – De ahhoz is iskolába kell járni, és ha már iskolába járok, akkor inkább két dolgot tanulok meg egy helyett.

Ha valaki más mondott volna ilyesmit, Ray a szemét forgatta volna. Lauralynn volt azonban a legokosabb ember, akit ismert. Bármit meg tudott csinálni, és, most először, ez megrémítette. Nagyot nyelt, miközben Lauralynn a nyuszi fejét puszilgatta, majd visszatette a magasan álló ketrecükbe.

– Szerinted lehetek tanár? – nézett kérdően az öccsére. Mielőtt azonban Ray válaszolhatott volna, hogy ez nem a legjobb ötlet, mert akkor itt kell hagynia őt, Mama kiáltott utánuk a verandáról.

– Kislány! – A hangja betöltötte a hátsó kertet, és Lauralynn szemében kialudt a fény. – Elmosogattál, ahogy mondtam, vagy én látok rosszul?