Jack Ketchum: The Girl Next Door

Copyright © 1989 by Dallas Mayr

Hungarian translation © Farkas Anikó, Kiss Attila, 2008

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jack Ketchum: The Girl Next Door

Dorchester Publishing Co., New York, 2008

Fordította: Farkas Anikó, Kiss Attila

ISBN: 978-963-419-869-7 (epub)

ISBN: 978-963-419-870-3 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Kótai Kata

Műfaj: horror

„Mondd meg nekem, jó kapitány,

Mért oly erős a gonosz?

Ha az ördög sosem alszik,

Mikor pihennek az angyalok?”

(Tom Waits)

„Soha nem akarom hallani a kamaszlányok üvöltését
mások álmaiban.”

(The Specials)

„A bűn terhe alatt a lélek nem menekülhet.”

(Iris Murdoch: The Unicorn)

I

ELSŐ FEJEZET

Azt hiszed, tudsz valamit a fájdalomról?

Akkor kérdezd meg a második feleségemet. Ő tudja, mi az. Vagy legalábbis azt hiszi, hogy tudja.

Azt mondja, egyszer, tizenkilenc vagy húszéves korában két verekedő macska közé került – az egyik az övé volt, a másik a szomszédé –, az egyikük felmászott rá, mint egy fára, teljesen szétkarmolta a combját, a mellét és a hasát, a mély nyomok még ma is látszanak. Ő meg annyira megijedt, hogy nekiesett az anyja századfordulós kredencének, eltörte a legszebb kerámia süteményestálját, és vagy tizenöt centi bőrt lenyúzott az oldaláról, miközben a macska újra végigmászott rajta, csak most lefele, csupa fog és karom és fújtató tombolás. Harminchat öltés, azt hiszem, ennyivel varrták össze. Utána napokig lázas volt.

A második feleségem azt mondja, ez a fájdalom.

Szart se tud az a nő.

Evelyn, az első feleségem, talán közelebb került hozzá.

Van egy kép, amely folyton kísérti.

Esőtől csúszós úton vezet egy bérelt Volvót egy forró nyári reggelen, mellette a pasija, lassan és óvatosan mennek, mert tudja, hogy milyen becsapós tud lenni a friss eső a forró aszfalton, aztán egyszer csak egy Volkswagen megelőzi, és bevág elé a sávjába. A hátsó lökhárítója az „Élj szabadon, vagy halj meg” feliratú rendszámtáblával becsúszik, és hozzáér a hűtőrácsához. Majdhogynem finoman. A többit az eső elintézi. A Volvo megcsúszik, kifarol, a védőkorlát felé sodródik, ő és a pasija hirtelen átbukfenceznek a levegőn, súlytalanok, forognak, és a fent lent van, és újra fent, és újra lent. Útközben a kormánykerék eltöri a vállát. A visszapillantó tükörtől elreped a csuklója.

Aztán a forgás abbamarad, ő pedig bámulja a gázpedált a feje felett. Keresi a pasiját, de az nincs ott; eltűnt, elvarázsolták. Megtalálja a vezetőoldali ajtót, kinyitja, kimászik a vizes fűre, feláll, és bámul az esőn át. És ez az a kép, amely kísérti: egy férfi fekszik az autó előtt, mint egy véres zsák, élve megnyúzva, lehúzott bőrrel, pirossal átitatott üvegpermet alatt.

Ez a zsák a pasija.

Ezért került ő közelebb. Még hogyha el is nyomja az egészet – még akkor is, ha tud aludni éjszakánként.

Tudja, hogy a fájdalom nem csupán sérülés kérdése, nem csupán a saját ijedt teste, amint arról panaszkodik, hogy behatoltak a húsába.

A fájdalom kívülről befelé is működhet.

Úgy értem, néha, amit látsz, az a fájdalom. A legkegyetlenebb, legtisztább formájában. Drogok, alvás, sokk vagy kóma tompító hatása nélkül.

Látod, és magadba fogadod. És akkor már a tiéd is.

Hosszú, fehér férget nevelsz magadban, amely rág és emészt, növekszik, kitölti a beleidet, mígnem egy reggel köhögsz, és feljön a vaksi, fakó feje, kicsúszik a szádból, mint egy második nyelv.

Nem, egyik feleségem sem ismeri ezt. Nem pontosan. Bár Evelyn közel jár hozzá.

Én viszont ismerem.

Hidd el, így az elején ennyit meg kell előlegezned nekem.

Jó régóta tudom már.

Emlékszem, még gyerekek voltunk, amikor ezek a dolgok történtek, még csak gyerekek, úristen, épphogy kinőttünk a Davy Crockett-es prémsapkánkból, nem voltunk még senkik. Elég nehéz elhinni, hogy ami ma vagyok, az ugyanaz, mint ami akkor voltam, kivéve, hogy ma rejtőzöm, és álarcot viselek. A kölykök mindig kapnak második esélyt. Szeretném azt hinni, hogy én is kaptam.

Bár két, meglehetősen rossz válás után a féreg mintha megint rágni kezdene.

Emlékszem, az ötvenes években voltunk, a furcsa elfojtások, titkok, hisztéria időszakában. Gondolok itt Joe McCarthyra, bár nem emlékszem, hogy akkoriban foglalkoztam volna vele, talán csak azt nem értettem, miért rohan haza apám mindennap a munkából, hogy elérje a bizottsági meghallgatásokat a tévében. Emlékszem a hidegháborúra. A légiriadó-gyakorlatokra az iskola pincéjében és a filmekre, amiket az atomrobbantások tesztjeiről láttunk – kirakatbábuk robbantak fel, makettszobákon repültek át, széjjelszakadtak és elégtek. Emlékszem a Playboy és a Man’s Action zsírpapírba rejtett példányaira a patak mellett; egy idő után olyan penészesek lettek, hogy utáltunk hozzájuk érni. Emlékszem, ahogy Deitz tisztelendő úr az „Isteni kegyelem” lutheránus templomban Elvist kritizálja, és a rock and roll balhékra is emlékszem az Alan Freed-show alatt, amikor tíz voltam.

Azt gondoltam, valami fura dolog zajlik éppen, valami nagy amerikai zűr készül kitörni. Úgy éreztem, mindenhol ez megy, nemcsak Ruth házánál, hanem mindenütt.

És ez néha megkönnyíti a dolgokat.

Azt, amit tettünk.

Most negyvenegy vagyok. 1946-ban születtem, tizenhét hónappal azután, hogy ledobtuk a bombát Hiroshimára.

Matisse éppen nyolcvanéves lett.

Százötvenezret keresek évente, a Wall Streeten dolgozom, a tőzsdeplaccon. Két házasság, gyerek nincs. Egy ház Rye-ban, és egy szolgálati lakás a városban. A legtöbbször limuzinnal járok, bár Rye-ban van egy kék Mercedesem.

Lehet, hogy újra megházasodom. A nő, akit szeretek, semmit nem tud arról, amit itt írok – egyik feleségem sem tudta –, és nem hiszem, hogy valaha is el akarom mondani neki. Miért is kéne? Sikeres vagyok, kiegyensúlyozott, nagylelkű, figyelmes és előzékeny szerető.

És semmi nincs rendben az életemben 1958 nyara óta, amikor Ruth, Donny, Willy és a többiek mind találkoztunk Meg Loughlinnal meg a húgával, Susannel.

MÁSODIK FEJEZET

Egyedül voltam a pataknál, a Nagy Sziklánál hasaltam egy konzervdobozzal a kezemben. Rákra vadásztam. Már volt két példányom egy nagyobb dobozban a hátam mögött. Kisebb fajták. Az anyjukat kerestem.

A patak nagyon sebesen folyt mindkét oldalon. Meztelen lábamat a víz felett lóbáltam, éreztem a permetet. A víz hideg volt, a nap meleg.

Hangot hallottam a bokrok közül, mire felnéztem. A leggyönyörűbb lány állt a gát mellett, akit valaha is láttam, és rám mosolygott.

Hosszú, barnára sült lábak, vörös haját hátul lófarokba fogta, rövidnadrágot és halvány színű, nyakánál nyitott blúzt viselt. Én tizenkét és fél éves voltam. Ő idősebb.

Emlékszem, visszamosolyogtam rá, bár ritkán mutatkoztam kedvesnek idegenekkel.

– Rákok – mondtam. Kizúdítottam egy konzervdobozból a vizet.

– Tényleg?

Bólintottam.

– Nagyok?

– Ezek nem. Bár néha akad nagy is.

– Megnézhetem?

Úgy ugrott le a partról, mint egy fiú: nem ült le előbb, csak letette a bal kezét a földre, és átugrott azon a másfél méteren, ami az első nagyobb kőig vezetett azon az útvonalon, amely a vízen keresztül kacskaringózott. Egy percig nézegette a köveket, aztán átlépkedett rajtuk a Szikláig. Le voltam nyűgözve. Nem bizonytalankodott, tökéletes egyensúlyérzékkel rendelkezett. Csináltam neki helyet. Hirtelen finom, tiszta illat csapott meg, ahogy leült mellém.

A szeme zöld volt. Körülnézett.

Akkoriban a Szikla mindnyájunk számára különleges helynek számított. Úgy feküdt középen, mint egy hajó, a patak legmélyebb részénél. A víz tisztán és gyorsan rohant körülötte. Ülve négy gyereknek volt elég a hely rajta, állva hatnak. Számunkra többek között kalózhajót, Nemo Nautilusát, a Lenni Lennape indiánok kenuját jelentette. Aznap a víz körülbelül egy méter mély lehetett. A lány egyáltalán nem félt, inkább örült, hogy itt lehet.

– Nagy Sziklának hívjuk – magyaráztam. – Mármint, régebben így hívtuk. Amikor kicsik voltunk.

– Tetszik – mondta. – Megnézhetem a rákot? Megnek hívnak.

– David vagyok. Persze.

Belebámult a dobozba. Telt az idő, és nem szóltunk semmit. Figyelte őket. Aztán felegyenesedett.

– Klassz.

– Kifogom őket, nézegetem egy kicsit, aztán visszaengedem.

– Harapnak?

– A nagyok igen. Meg is sebesíthetnek. A kicsik meg el akarnak menekülni.

– Úgy néznek ki, mint a homár.

– Még sosem láttál folyami rákot?

– Nem hiszem, hogy New Yorkban lennének. – Nevetett. Nem bántam. – Nálunk homár van. Azok tényleg bántanak.

– Tarthatsz homárt? Úgy értem, tudsz úgy homárt tartani, mint egy háziállatot vagy mit?

Megint nevetett.

– Nem. Megesszük őket.

– Folyami rákot sem lehet tartani. Meghal. Egy napot, legföljebb kettőt él. Bár hallottam már olyat, hogy ezt is megeszik.

– Tényleg?

– Ja. Néha. Louisianában vagy Floridában vagy hol.

Lenéztünk a dobozba.

– Nem is tudom – mondta nevetve. – Úgy tűnik, nincs valami sok ennivaló odalent.

– Fogjunk pár nagyot!

Lefeküdtünk a Sziklára, egymás mellé. Fogtam a konzervdobozt, és mindkét kezemet a patakba csúsztattam. Az volt a trükk, hogy egyesével kellett felfordítani a köveket lassan, nem felkavarva a vizet, a dobozt meg készenlétben tartani, hátha valami kiszalad alóluk. Olyan mély volt a víz, hogy a rövid ujjú ingemet a vállamig fel kellett hajtani. Tudtam, milyen hosszúnak és vékonynak látszik a karom. Nekem legalábbis így tűnt.

Elég furcsán éreztem magam mellette. Kényelmetlenül, de izgatottan. Más volt, mint a többi lány, akiket ismertem, mint Denise vagy Cheryl a környékről, vagy mint a lányok az iskolából. Az biztos, hogy legalább százszor csinosabb volt náluk. Ami engem illet, úgy gondoltam, hogy még Natalie Woodnál is szebb. Valószínűleg okosabb is volt a többinél, és tapasztaltabb. Hiszen New Yorkban élt, és evett már homárt is. Ezenkívül úgy mozgott, mint egy fiú. Kemény és erős testéhez könnyed báj társult.

Ettől az egésztől idegessé váltam, így elhibáztam az elsőt. Nem volt egy óriási példány, de nagyobb, mint a meglévők. Visszafelé rohant a Szikla alá.

Megkérdezte, hogy megpróbálhatja-e. Odaadtam neki a konzervdobozt.

– New York, mi?

– Ja.

Felhajtotta az ingujját, és belemártotta a kezét a vízbe. Ekkor vettem észre a sebhelyet.

– Jé, az mi?

A bal könyökénél kezdődött, belül, és lefutott a csuklójáig, mint egy hosszú, rózsaszín, tekergő féreg. Látta, mit nézek.

– Baleset – felelte. – Autóval mentünk. – Aztán visszahajolt a víz fölé, ahol a tükörképe csillogott.

– Úristen…

De aztán úgy tűnt, nem akar beszélni róla.

– Van még ilyened?

Nem tudom, hogy a sebhelyek miért ilyen érdekesek a fiúk számára, de tény, hogy izgalmasak, és ezzel én sem voltam másként. Nem tudtam megállni, hogy beszéljek róla. Bár tudtam, hogy ő nem szeretne, hiszen csak most találkoztunk. Néztem, ahogy felfordít egy követ. Nem volt alatta semmi. Ügyesen csinálta; nem kavarta fel a vizet. Úgy gondoltam, fantasztikus lány.

Megvonta a vállát.

– Néhány. Ez a legrondább.

– Megnézhetem őket?

– Nem. Nem hiszem.

Nevetett, közben úgy nézett rám, hogy megértettem, mire is céloz. Aztán tényleg elhallgattam egy időre.

Egy másik követ is felfordított. Semmi.

– Szörnyű volt, mi? A baleset.

Erre semmit sem válaszolt, de nem haragudtam érte. Tudtam, hogy milyen hülyén, kínosan és érzéketlenül hangzott, abban a pillanatban, ahogy kimondtam. Elpirultam, és örültem, hogy nem látja.

Aztán fogott egyet.

A kő félrecsúszott, és a rák kihátrált alóla, egyenesen bele a bádogdobozba, már csak fel kellett húznia.

Kiöntött egy kis vizet, és megdöntötte az edényt a fény felé. Így látni lehet szép, aranyló színüket. A rák farkával felfele állt, ollóival csapkodott, és a doboz alján sétálgatott, kereste, hogy kivel lehet verekedni.

– Megfogtad!

– Első próbálkozásra!

– Szuper! Tényleg szuper!

– Tegyük a többi közé!

Lassan öntötte ki a vizet, nehogy megzavarja, nehogy elmenjen, pontosan úgy, ahogy kellett, bár senki nem tanította neki, és amikor már csak pár centi víz maradt a dobozban, belepottyantotta a nagyobba. Jutott neki még elég hely a két másik mellett. Szerencsére, mert a rákok időnként megölik egymást, megölik a saját fajtájukat, és úgy nézett ki, hogy az a másik kettő még kicsike hozzá képest.

Egy idő múlva az új rák megnyugodott, mi meg leültünk, és figyeltük őket. A nagy egészen ősinek látszott, mozgékonynak, halálosnak és szépnek. Gyönyörű színe volt, és csillogó mintázata.

Beledugtam az ujjam a tartóba, hogy újra felpiszkáljam.

– Ne!

A keze a karomhoz ért. Hűvös volt, és puha.

Kivettem az ujjam.

Megkínáltam rágóval, és magamnak is vettem elő egyet. Aztán nem hallatszott más, csak a szél, amint átsüvít a magas, vékony fűszálak között a part felé, suhogtatja a bokrokat a patak mentén, a víz hangja, amint a tegnap esti esőtől gyorsan száguld, és a mi rágózásunk.

– Visszaengeded őket, igaz? Megígérted.

– Persze. Mindig visszaengedem őket.

– Jó.

Sóhajtott, aztán felállt.

– Azt hiszem, vissza kell mennem. Vásárolni készülünk. De először körül akartam nézni. Tudod, azelőtt sosem volt erdőnk. Kösz, David. Klassz volt.

Már félig átkelt a köveken, mikor eszembe jutott egy kérdés.

– Hé, hova vissza? Hova mész?

Mosolygott.

– Chandleréknél lakunk. Susan és én. Susan a húgom.

Erre aztán én is felálltam, mintha valaki láthatatlan szálon rántott volna talpra.

– Chandleréknél? Ruthnál? Donny és Willie anyjánál?

Átért a partra, megfordult, és rám nézett. Az arckifejezésében hirtelen megváltozott valami. Óvatos lett.

Ettől én is megtorpantam.

– Igen. Unokatestvérek vagyunk. Másod-unokatestvérek. Ruth unokahúga vagyok, azt hiszem.

A hangja furcsának tűnt számomra. Fakónak – mintha lenne valami, amit nem lett volna szabad tudnom. Mintha egyszerre mondana, és el is rejtene valamit.

Ez megzavart egy pillanatra. Olyan érzésem támadt, hogy őt is.

Először láttam kicsit idegesnek. Még a sebhelyes dologgal kapcsolatban sem volt ilyen.

Aztán nem hagytam, hogy zavarjon.

Mert Chandlerék háza pontosan a szomszédságunkban állt.

És Ruth… szóval Ruth jó fej volt. Még ha a gyerekei tökkelütöttek is néha. Ruth jó fej volt.

– Hé! – rikkantottam. – Szomszédok vagyunk! A miénk a szomszéd barna ház!

Néztem, ahogy felmászik a parton. Amikor felért, megfordult, mosolya visszatért, az a tiszta, nyílt tekintet, amelyet akkor láttam, amikor először mellém ült a Sziklán.

Integetett.

– Szia, David!

– Szia, Meg!

Tök jó, gondoltam. Hihetetlen. Bármikor láthatom.

Életemben először merült fel bennem ilyesmi.

Most jöttem csak rá.

Azon a napon, azon a Sziklán találkoztam előtörő kamaszkorommal, Meg Loughlin, egy nálam két évvel idősebb idegen képében, akinek hosszú, vörös haja volt, és egy húga meg egy titka. Ez az egész annyira természetesnek tűnt számomra, hogy megrázkódtatás nélkül, sőt boldogan bukkantam felszínre az élményből, ami sokat jelentett jövőbeli lehetőségeim – és természetesen az övéi – szempontjából is.

Amikor erre gondolok, utálom Ruth Chandlert.

Ruth, akkoriban nagyon szép voltál.

Sokat gondoltam rád – nem is, inkább az a jó szó, hogy kutattalak, egészen messzire mentem, beleástam a múltadba, a Howard Avenue-i hivatali épülettel szemben parkoltam, amiről annyit meséltél nekünk, ahol vezényelted az egész nagy cirkuszt, amíg a fiúk a távolban a Minden Háborúnak Véget Vető Nagy Háború Második Részében harcoltak. Azon a helyen állítólag teljes mértékben és megkérdőjelezhetetlenül szükség volt rád, míg „a kis okádék katonák haza nem masíroztak”, ahogy mondtad, és hirtelen állás nélkül maradtál. Ott parkoltam, és minden olyan közönségesen nézett ki, Ruth. Nyomorúságosan, szomorúan és unalmasan.

Levezettem Morristownba, ahol születtél, és ott sem volt semmi. Persze, nem tudtam, hol állt a házatok, de azt sem láttam, hogy itt születtek nagy, csalódással végződő álmaid, ebben a városban, nem találtam azt a bőséget, amit szüleid állítólag rád zúdítottak, amivel elárasztottak, nem leltem meg vad csalódottságod forrását.

Ültem a férjed, az idősebb Willie bárjában – igen, megtaláltam őt, Ruth! Fort Myersben, Floridában, ahol azóta él, amióta otthagyott a három mocskos kölyköddel és a jelzáloghitellel harminc évvel ezelőtt, bártulajdonost játszik az idősebb polgároknak, amúgy kedves ember, szeretetre méltó, elszállt felette az idő – ott ültem, néztem az arcát és a szemét, beszélgettünk, és egyáltalán nem láttam benne azt az embert, akiről beszéltél, a nagy kant, a „drágalátos ír fattyút”, a szemét stricit. Eltunyult, megöregedett embernek látszott. Piás orr, sörhas, kövér, megereszkedett segg trottyos bricseszben. Úgy nézett ki, mint aki sosem volt kegyetlen, Ruth. Soha. Ez volt a meglepő, tényleg.

Mintha a kegyetlenség másutt lenne.

Akkor mi volt ez, Ruth? Mind hazugság? Mindent te találtál ki?

Kitelik tőled az ilyesmi.

Vagy lehet, hogy számodra, ahogy átfolyt rajtad a világ, hazugság és igazság egy és ugyanaz volt.

Most megpróbálom mindezt megváltoztatni, ha bírom. Elmesélem a mi kis történetünket. Innen kezdve, végig, megszakítások nélkül.

Neked írom ezt, Ruth. Mert sosem tudtam igazán megadni a jussod.

Hát most itt a csekkem. Rég lejárt, nincs rajta fedezet.

Váltsd be a pokolban!

HARMADIK FEJEZET

Másnap korán reggel átsétáltam a szomszédba.

Emlékszem, kicsit furcsán éreztem magam, szégyenlősen, ami eléggé szokatlannak számított, mert mi sem volt természetesebb, mint hogy megnézzem, mi újság odaát.

Reggel volt. Nyár volt. Mindig ezt csináltam. Felkeltem, megreggeliztem, aztán mentem körülnézni, hogy ki merre van.

Általában Chandleréknél indult a nap.

A Laurel Avenue akkoriban zsákutca volt – ma már nem az –, egyetlen lapos irtás a félkör alakú erdősávban, amely West Maple déli oldalát szegélyezte, és visszafutott úgy egy mérfölddel mögötte. Amikor az 1800-as évek elején először vágtak itt utat, a fák olyan sűrűn álltak, friss, magasba nyúló ágakkal, hogy az utat Dark Lane-nek nevezték el. Azok a fák mára mind eltűntek, viszont a hely még mindig egy csendes, takaros kis utcának számít. Árnyékot adó lombok mindenütt, mindegyik ház különbözik a mellette levőtől, és nincsenek túl közel egymáshoz, mint máshol.

Az utca akkor még csak tizenhárom házból állt: Ruthéból, a miénkből, másik öt, dombon lévőből a mi oldalunkon, és hatból a másik oldalon.

Zornékat kivéve minden családban voltak gyerekek. És mindenki úgy ismerte a másikat, mint a saját testvérét. Szóval, ha társaságra vágytunk, bármikor lehetett találni olyasvalakit – hátul a pataknál, a vadalmaligetben, a kertek egyikében –, akinél a legnagyobb medencét állították fel abban az évben, vagy céltáblát az íjazáshoz.

Könnyen el is lehetett tévedni, esetleg eltűnni, ha éppen azt akarta az ember. Az erdő sűrű volt.

A Zsákutcabeli Gyerekek, így hívtuk magunkat.

Mindig is zárt kört alkottunk.

Megvoltak a saját szabályaink, a saját rejtélyeink és titkaink. Emellett pontos rangsorunk, és ezt szigorúan alkalmaztuk. Így szoktuk meg.

Most viszont új lakó érkezett a környékre. Valaki új Ruthékhoz.

Furcsának tűnt.

Főleg, mert pont az a valaki volt.

Főleg, mert pont arra a helyre jött.

Bizony átkozottul furcsának tűnt.

Ralphie a sziklakertnél guggolt. Nyolc óra körül lehetett, és máris koszos volt. Piszok- és izzadságcsíkok borították az arcát, a karját meg a lábát, mintha egész reggel rohangált volna, folyton elesve, hatalmas puffanásokkal, homokfelhőbe burkolózva. Folyton. Ami, Ralphie-t ismerve, nem is tűnt lehetetlennek. Ralphie tízéves volt, és nem hiszem, hogy valaha is láttam volna tizenöt percnél hosszabb ideig tisztán. A rövidnadrágja és a pólója is csupa mocsok.

– Hé, Woofer!

Ruthon kívül senki nem hívta Ralphie-nak, csak Woofernek. Ha akarta, úgy tudott ugatni, mint Robertsonék Mitsy nevű basset houndja, vagy még jobban.

– Szia, Dave!

Köveket fordítgatott fel, nézte a krumplibogarakat meg a százlábúakat, hogy rohannak el a fény elől. Láttam, hogy nem igazán érdeklik. Egyik követ a másik után emelte meg. Felfordította, visszadobta. Egy babkonzerves doboz volt mellette, vitte magával, koszos térde mellett tartotta szorosan, ahogy egyik kőtől a másikhoz ért.

– Mi van a dobozban?

– Földigiliszták – felelte. Még mindig nem nézett rám. Koncentrált, összevonta a szemöldökét, azzal a vibráló, ideges energiával mozgott, ami annyira jellemző volt rá. Mint egy tudós a laboratóriumában, amikor épp egy hihetetlenül fantasztikus felfedezés előtt áll, téged meg a pokolba kíván, hogy hagyd már békén, hadd haladjon.

Felpöckölt egy újabb követ.

– Donny itt van valahol?

– Ja – bólintott.

Ami azt jelentette, hogy Donny benn van a házban. Mivel azonban eléggé ideges voltam a gondolattól, hogy be kell mennem, kinn maradtam vele egy ideig.

Felfordított egy nagyobb követ. És láthatólag megtalálta, amit keresett.

Vöröshangyákat. Egy egész raj nyüzsgött belőlük a kő alatt, százával. Mindegyik bezsongott a hirtelen fénytől.

Személy szerint sosem rajongtam a hangyákért. Több fazék vizet szoktunk forralni, és rájuk önteni, ahányszor csak arra szottyan kedvük, hogy a veranda lépcsőin felmásszanak a házunkba – és ez valahogy mindig meg is történt évente egyszer, nyaranta. A víz ötlete apámtól származott, én pedig teljes mértékben támogattam. Úgy gondoltam, a hangyák nem is érdemelnek egyebet, mint forró vizet.

Éreztem a nedves földdel és a harmatos, levágott fűvel keveredő, jódos szagukat.

Woofer arrébb tolta a követ, aztán belenyúlt a babkonzerves dobozba. Kipiszkált egy földigilisztát, majd még egyet, és bedobta a hangyák közé.

Kábé másfél méteres távolságból dobta. Mintha gilisztahússal bombázta volna a rovarokat.

A hangyák rögtön lecsaptak rájuk. A giliszták tekeregni kezdtek, ide-oda pöndörödtek, ahogy az apró lények felfedezték puha, rózsaszín húsukat.

– Ez undorító, Woofer! – jegyeztem meg. – Szörnyen undorító!

– Találtam néhány feketét arra – mutatott egy kőre a veranda másik oldalán. – Tudod, olyan nagyokat. Begyűjtöm őket, és idehozom ezekhez. Hangyaháború lesz. Akarsz fogadni a nyertesre?

– A vörösek fognak nyerni – jelentettem ki. – Mindig a vörösek nyernek.

Ez így is volt. A vöröshangyák kegyetlenül vadak. Ezt a játékot pedig már ismertem.

– Van egy ötletem – folytattam. – Dugd csak közéjük a kezed! Játszd azt, hogy afféle King Kong vagy!

Rám nézett. Komolyan elgondolkodott rajta. Aztán elvigyorodott.

– Nem – közölte. – Az idiótaság.

Felálltam. A giliszták még mindig vonaglottak.

– Na, szia, Woof! – búcsúztam el tőle.

Felmásztam a lépcsőn a verandára. Kopogtam a külső ajtószárnyon, majd beléptem.

Donny a kanapén terpeszkedett, egy szál fehér, gyűrött bokszeralsóban. Mindössze három hónappal volt idősebb nálam, de a mellkasa és a válla sokkal szélesebb, mint az enyém, mostanában pedig jó kis pocakot kezdett növeszteni, követve bátyja, az ifjabb Willie példáját. Nem találtam valami kellemesnek a látványt. Azon tűnődtem, hol lehet Meg.

Donny felpillantott rám a Plastic Man egyik példányából. Én a magam részéről eléggé hanyagoltam a képregényeket, mióta az ’54-es képregénytörvény bejött,[1] és a Web of Mysteryt már nem lehetett kapni.

– Mizújs, Dave?

Ruth éppen vasalhatott. A deszkát az egyik sarokban állította fel, érezni lehetett a forró, tiszta ruhák csípős illatát. Körülnéztem.

– Minden oké. Hol vannak a többiek?

Megvonta a vállát.

– Vásárolni.

– Willie és a vásárlás? Hülyéskedsz.

Erre becsukta a képregényt, vigyorogva felkelt, és megvakarta a hónalját.

– Á-á… Willie kilencre kapott időpontot a fogorvosnál. Lyukas a foga. Haláli, nem?

Donny és az ifjabb Willie másfél óra különbséggel születtek, de valamiért ifjabb Willie-nek nagyon gyengék voltak a fogai, Donnynak meg nem. Willie folyton a fogorvoshoz mászkált.

Összenevettünk.

– Hallom, találkoztál vele.

– Kivel?

Donny rám nézett. Világos volt, hogy nem lehet hülyíteni.

– Ja, az unokatestvéreddel. Igen. Lent a Sziklánál, tegnap. Első próbálkozásra fogott egy rákot.

Donny bólogatott.

– Ügyes a csaj – jegyezte meg.

Nem volt valami lelkes dicséret, ám Donnytól – főleg, hogy egy lányról beszélt – igazán nagy elismerésnek tűnt.

– Gyerünk! – mondta. – Várj meg itt, mindjárt felöltözök, és átmegyünk, megnézzük, mit csinál Eddie.

Felsóhajtottam.

A Laurel Avenue összes kölyke közül egyedül Eddie-től igyekeztem távol tartani magam. Ugyanis totál őrült volt.

Emlékszem, egyszer Eddie jött lefele az utcán, besétált a baseballmeccsünk kellős közepébe, félmeztelenül, egy nagy, élő fekete patkánysiklót lóbálva a fogai között. A Természet Gyermeke. Rádobta Wooferre, aki üvöltött, aztán Billy Borkmanre. Egyfolytában felvette, eldobta, rá minden gyerekre, a hüllőt lóbálva üldözte őket, mígnem a sok földhöz csapkodástól az állat végül kimúlt, így aztán már nem volt annyira vicces.

Eddie mindenkit bajba kevert.

A srác elképzelése arról, hogyan érezze jól magát, abban merült ki, hogy vagy valami veszélyeset, vagy törvényelleneset kellett csinálni, de ha lehet, mindkettőt egyszerre – épülő ház gerendái között mászkálni, a Canoe-patak hídjáról vadalmával hajigálni autókat –, és lehetőleg megúszni. Ha valakit elkapnak, netán megsérül, az is oké, muris. Ha őt kapják el, vagy sérül meg, az még murisabb.

Linda és Betty Martin megesküdtek rá, hogy látták, amint egyszer leharapta egy béka fejét. Senki nem kételkedett benne.

A házuk feljebb volt, az utca végén, az ellenkező oldalon, és Tony meg Lou Morino, akik a szomszédban laktak, azt mondták, hallották, hogy az apja állandóan veri. Gyakorlatilag minden este. Az anyja és a nővére is kapott. Emlékszem, az anyja, egy terebélyes, kedves asszony, vaskos, érdes parasztkézzel, nálunk sírt kávézás közben a konyhában az anyámnak, a szeme alatt hatalmas, püffedt véraláfutással.

Az apám szerint Mr. Crocker józanul elég kedves volt, viszont részegen durva. Nem nagyon értettem ehhez, de Eddie örökölte az apja vérmérsékletét, és sohasem tudhattad, mikor csattan rajtad az ostor. Ha sorra kerültél, nemcsak a kezét használta veled szemben, hanem botot meg követ is. Mindnyájan viseltük ennek a nyomait. Én ugyancsak kaptam, nem is egyszer. Újabban megpróbáltam kimaradni ebből.

Donny és Willie mégis kedvelték. Eddie-vel az élet tartogatott izgalmakat, ezt meg kell hagyni. Még ha tudták is, hogy nem komplett.

Eddie mellett ők is megőrültek.

– Tudod, mit? – szólaltam meg. – Felkísérlek, de nem maradok ott.

– Na, ne már!

– Más dolgom van.

– Milyen dolgod?

– Más dolgom, és kész.

– Mit csinálsz, hazamész, és anyád Perry Como-lemezeit hallgatod?

A tekintetem láttán rájött, hogy ezzel messzire ment.

Mindnyájan Elvis-rajongók voltunk.

Felnevetett.

– Ahogy akarod, haver. Csak várj egy kicsit! Mindjárt jövök.

Mikor átment az előtéren a szobájába, eszembe jutott, vajon hogyan oldhatják meg ezt most, hogy Meg és Susan is itt vannak, ugyan ki hol alhat. Odaléptem a kanapéhoz, felvettem a Plastic Mant, átpörgettem a lapokat, majd visszatettem. Aztán a nappaliból kibóklásztam az ebédlőbe, ahol Ruth tiszta mosása feküdt összehajtogatva az asztalon, végül a konyhában kötöttem ki. Kinyitottam a hűtőt. Általában egy egész hordának elegendő kaja volt.

Átkiabáltam Donnynak.

– Ihatok egy kólát?

– Persze! Nyiss nekem is egyet, jó?

Kivettem a kólákat, kihúztam a jobb oldali fiókot, és előszedtem a nyitót. Az evőeszközök tisztán, rendben sorakoztak. Mindig nagyon furcsállottam, hogy Ruth ennyi kaját tart, evőeszközt pedig csak öt személyre: öt kanál, öt villa, öt kés, öt pecsenyekés, leveseskanál pedig egyáltalán nem volt. Persze, Ruthnak rajtunk kívül nem hiszem, hogy lett volna társasága. Most viszont már hatan éltek együtt. Kíváncsi voltam, végül beadja-e a derekát, és vesz-e még egypárat.

Kinyitottam az üvegeket. Amint Donny kijött a szobájából, odanyújtottam neki az egyiket. Farmert vett magára, vászoncipőt és pólót. Ez utóbbi feszült a hasán. Meglapogattam egy kicsit.

– Jobb lesz, ha odafigyelsz, Donald! – hecceltem.

– Inkább magadra figyelj oda, buzikám!

– Hát persze, buzi vagyok, igaz?

– Szimplán idióta vagy.

– Én idióta? Te meg trampli!

– Trampli? A lányok tramplik. A lányok és a buzik. Te vagy a trampli! Én egy vérbeli gentleman vagyok.

Ezt egy ütéssel nyomatékosította a karomra, amit én visszaadtam, majd lökdösődtünk kicsit.

Donny a legjobb barátom volt, már amennyire legjobb barátság létezhetett akkoriban.

A hátsó ajtón át mentünk ki a kertbe, aztán az autóbejárón át előre, és fel Eddie-ékhez. A járda hanyagolása becsületbeli ügynek számított. Az úttest közepén gyalogoltunk. Iszogattuk a kólát. Úgysem volt soha forgalom.

– Az öcséd férgeket kínoz a sziklakertben – közöltem vele.

Hátrapillantott.

– Jó fej kis csávó, mi?

– És amúgy, mit szólsz a dolgokhoz?

– Mármint mihez?

– Hát hogy itt van Meg és a húga.

Vállat vont.

– Nem tudom. Még csak most jöttek. – Kortyolt egyet a kólából, böfögött, és vigyorgott. – Ez a Meg elég jól néz ki, nem? Picsába! Az unokatesóm!

Nem akartam megjegyzést fűzni hozzá, noha egyetértettem vele.

– Bár csak a másod-unokatesóm, érted? Az nem ugyanaz. A vérvonal vagy mi. Nem t’om. Azelőtt sose láttuk őket.

– Soha?

– Anyám azt mondja, egyszer, régen. Nem emlékszem, túl kicsi voltam.

– A húga milyen?

– Susan? Semmilyen. Kicsi még. Hogy is, tizenegy vagy mennyi?

– Woofer még csak tíz.

– Ja, igaz. Miért, Woofer milyen?

Ezzel tényleg nem lehetett vitába szállni.

– Mindenesetre jól összetörte magát abban a balesetben.

– Susan?

Bólintott, majd a derekamra mutatott.

– Ja. Anyám azt mondta, hogy innen lefele mindene eltört. Minden egyes csontja. Csípő, láb, minden.

– Jézusom…

– Még mindig nem tud rendesen járni. Úgy van összerakva. Van neki az a hogyishívják, fém izé, bot vagy mi, amit odaszíjaznak a karodhoz, hogy tudjad húzni magad. A bénulásos gyerekeknek van olyan. Elfelejtettem, hogy hívják. Mint a mankó.

– Úristen… Tud majd újra járni?

– Most is tud.

– Úgy értem, normálisan.

– Nem t’om.

Megittuk a kólánkat. Már majdnem a domb tetején jártunk. Itt volt az ideje, hogy otthagyjam. Máskülönben szenvedhetek Eddie-től.

– Mindketten meghaltak, vágod? – fűzte hozzá.

Csak így, egyszerűen.

Tudtam, persze, kikről beszél, de egy pillanatig nem engedtem az agyamnak, hogy felfogja. Még nem. Túlságosan hátborzongató gondolat volt.

A szülők nem halnak meg csak úgy. A mi utcánkban nem. Főleg nem autóbalesetben. Az ilyen dolgok másutt történnek, veszélyesebb helyeken, nem a Laurel Avenue-n. Filmekben vagy könyvekben. A híradóban hallasz róluk.

A Laurel Avenue zsákutca volt. Az út közepén lehetett sétálni.

De tudtam, hogy nem hazudik. Emlékeztem, mikor Meg nem akart a balesetről és a sebhelyeiről beszélni velem, én meg erőszakoskodtam.

Tudtam, hogy nem hazudik, azonban nehéz volt megbirkózni ezzel.

Gyalogoltunk tovább egymás mellett, nem szóltam semmit, csak néztem Donnyt, bár igazából nem is láttam.

Meget láttam.

Különös pillanat volt.

Ekkor ugyanis Meg egyfajta dicsfényt kapott a szememben.

Hirtelen már nem csak az számított, hogy szép vagy okos, vagy hogy ügyesen át tudott jönni a patakon – szinte valószerűtlenné vált. Nem hasonlított senkihez, akivel valaha is találkoztam, vagy esélyem volt még találkozni, leszámítva a könyvek és a mozielőadások szereplőit. Mintha csak a képzelet szülötte lenne, egyfajta hős.

Elképzeltem a Sziklánál, és most úgy láttam magam előtt, mint egy igazán bátor teremtést, amint mellettem fekszik. Borzalmat láttam. Szenvedést, túlélést, balsorsot.

Tragédiát.

Mindezt egyetlen pillanat alatt.

Valószínűleg nyitva felejtettem a szám. Felteszem, Donny arra következtetett, hogy nem tudom, miről beszélt.

– Meg szülei, tökfej. Mindketten. Anyám azt mondta, biztos, hogy azonnal meghaltak. És hogy nem tudják, mi ment nekik. – Nagyot szívott az orrán. – Igazából egy Chrysler szaladt beléjük.

Valószínűleg Donny mérhetetlen gusztustalansága taszított vissza a valóságba.

– Láttam a heget a karján – mondtam neki.

– Ja, én is. Klassz, mi? Látnod kéne Susant. Tele van mindenütt sebhelyekkel. Durva. Anyám szerint tiszta mázli, hogy életben maradt.

– Tényleg szerencsés.

– Szóval így kerültek hozzánk. Nincs senkijük. Úgyhogy vagy mi, vagy egy árvaház valahol. – Vigyorgott. – Szerencséjük van, igaz?

Aztán mondott még valamit, ami később eszembe jutott. Akkor azt hittem, alapvetően igaza van, de valahogy megragadtak bennem a szavai. Jól megjegyeztem mind.

Épp akkor mondta, amikor Eddie-ékhez értünk.

Látom magamat, ahogy az út közepén állok, éppen meg akarok fordulni, hogy elinduljak lefelé a dombról, elmenjek valahová egymagamban, hiszen Eddie-t még csak egy villanásra sem kívántam látni – legalábbis aznap nem.

Látom, ahogy Donny hátrafordulva, a válla fölött ejti ki a szavakat, miközben átvág a füvön a veranda felé. Hanyagul veti oda, ám egyszerre valami fura őszinteséggel, mintha halálbiztos égi szózat volna.

– Anyám úgy gondolja, Meg a szerencsésebb – mondta. – Anyám szerint viszonylag könnyen megúszta.

NEGYEDIK FEJEZET

Eltelt másfél hét, mire újra láttam Meget, eltekintve néha egy-két futó pillantástól – egyszer, amikor kivittem a szemetet, meg egyszer, amikor a kertben gyomláltam. Most, hogy már ismertem az egész történetet, még nehezebbnek tűnt megközelíteni őt. Nem is nagyon bántam. Elpróbáltam, mit mondhatnék neki. Semmi nem hangzott túl jól. Mit is lehet mondani valakinek, aki éppen most vesztette el a fél családját? A feladat úgy tornyosult előttem, akár egy megmászhatatlan szikla. Így hát kerültem őt.

Aztán a családommal az éves kötelező látogatásra indultunk Sussexbe, apám nővéréhez, ezért négy teljes napig nem kellett rá gondolnom. Majdnem megnyugodtam. Azért csak majdnem, mert addigra a szüleim mindössze két évre voltak a válástól, ennek következtében az utazás szörnyűre sikeredett – három, némaságban és pattanásig feszült hangulatban telt nap a kocsiban, amíg odaértünk és visszajöttünk, ott pedig a nagynéném és a nagybátyám kedvéért álvidámságot tettettünk, de nem sikerült megtéveszteni őket. A rokonaink állandóan egymásra pillantgattak, mintha csak azt akarnák mondani: „Jézusom, tűnjenek már el innen ezek!”

Tudtak mindent. Mindenki tudott mindent. A szüleim képtelenek voltak eltitkolni bármit is bárki elől.

Amikor viszont végre hazaértünk, újra csak Meg körül kezdtek járni a gondolataim. Nem értem, miért nem jutott soha eszembe, hogy hagyjam a fenébe, hisz talán ő csöppet sem vágyik rá, hogy a szülei halálára emlékeztessék, vagy legalábbis sokkal kevésbé, mint amennyire én szerettem volna erről beszélni. De ez meg sem fordult a fejemben. Úgy hittem, muszáj mondani valamit, csak nem találtam a jó szavakat. Fontos volt számomra, hogy ne csináljak hülyét magamból ebben a kérdésben. Fontos volt számomra, hogy ne csináljak hülyét magamból Meg előtt, és pont.

Susanön is gondolkodtam. A közel két hét alatt még egyszer sem láttam. Ez minden eddigi tapasztalatomnak ellentmondott. Hogy lakhatsz úgy valakinek a szomszédságában, hogy sosem látod? Eltöprengtem a lábán és azon, hogy Donny szerint a sebhelyei tényleg rettenetesen néznek ki. Lehet, hogy nem mert kijönni. A hegekkel magyaráztam. Én is nagyon sok időt töltöttem odabent ezekben a napokban, hogy kerüljem a nővérét.

De ez már nem tarthatott soká. Eljött június első hete, a Kiwanis-féle[2] utazó vidámpark ideje.

Ha kihagytad a vurstlit, az olyan volt, mintha kihagytad volna a nyarat.

Közvetlenül velünk szemben, alig fél háztömbnyi távolságra állt egy régi, hattermes iskolaépület. Központi Iskolának hívták, és mi mind oda jártunk, amíg kicsik voltunk, elsőtől az ötödik osztályig. Minden évben ott állították fel a vidámparkot a játszótéren. Mikor elég nagyok lettünk hozzá, hogy egyedül is átmehessünk az úton, mindig elsétáltunk, és néztük, hogy szerelik össze.

Arra az egyetlen hétre, tekintve a helyszín közelségét az otthonunkhoz, mi voltunk a város legszerencsésebb kölykei.

A Kiwanis csak a koncessziós szolgáltatásokat biztosította: a büféket, a játékosbódékat, a nyerőautomatákat. Amire fel lehetett ülni, azt mind egy profi utaztatóvállalat kezelte, és a vidámparkos munkások működtették. A mi szemünkben a munkások iszonyú különlegesek voltak. Durva kinézetű férfiak és nők, akik Camel cigivel a szájukban dolgoztak, bandzsítottak a szemükbe kavargó füsttől, tetoválások, hegek és sebhelyek borították a bőrüket, és zsírtól meg izzadságtól bűzlöttek. Munka közben káromkodtak, és sört ittak. Semmi kivetnivalót nem találtak abban, ha valaki egy jó nagyot köpött, mint ahogy mi sem.

Imádtuk a vurstlit, és imádtuk a munkásokat. Csak imádni lehetett őket. Egyetlen nyári délután alatt elfoglalták a játszóterünket, és a baseball-, foci- meg az aszfaltos pálya helyén vadonatúj várost építettek ponyvából, körhintából. Olyan gyorsan dolgoztak, hogy alig hittünk a szemünknek. Varázslat történt, és az összes varázsló aranyfogakkal teli szájjal vigyorgott, vagy „Szeretlek, Vilma” feliratú tetoválást viselt a bicepszén. Ellenállhatatlanok voltak.

Elég korán értem ki, épp csak a teherautókról pakoltak lefele.

Ilyenkor még nem lehetett beszélni velük. Túl sok dolguk volt. Később, amikor már a gépeket rakták össze, és tesztelték őket, akkor adogathattuk nekik a szerszámokat, sőt, néha még egy-egy korty sört is kaptunk tőlük. Végtére is a helyi gyerekekből éltek. Azt akarták, hogy este menjünk vissza a barátokkal és a családdal, ezért általában barátságosan viselkedtek. Egyelőre viszont csak nézhettük őket, hogy ne legyünk útban.

Cheryl és Denise már ott voltak a pályán, a bázispont mögötti védőhálóhoz lapultak, és a lyukakon át bámultak.

Melléjük álltam.

Feszültséget éreztem a levegőben. Látszott, miért. Még csak korán reggel volt, de az égbolt már sötétedett, és fenyegetően nézett ki. Egyszer, néhány évvel ezelőtt a vidámpark minden egyes estéjén esett, csütörtököt kivéve. Mindenki kiborult. A rakodók és a többi munkás most morcosan, némán dolgoztak.

Cheryl és Denise az utca végén laktak, szemben egymással. Barátok voltak, de szerintem csupán azon az alapon, amit Zelda Gilroy a The Dobie Gillis Show-ban[3] „szomszédi kötelék”-nek nevezett. Nem sok közöset lehetett felfedezni bennük. Cheryl magas, vékony, barna hajú lány, aki valószínűleg egypár év múlva nagyon csinos lesz, de most még csupa kéz és láb, nálam magasabb, pedig két évvel fiatalabb. Két öccse volt: Kenny és Malcolm. Malcolm még kisgyerek, néha Wooferrel játszottak. Kenny majdnem annyi idős volt, mint én, viszont eggyel alattam járt az iskolában.

Mind a három gyerek nagyon csendes, jó modorú. A szüleik, Robertsonék elég kemények voltak, amúgy meg – alighanem egyszerűen természetüknél fogva – nem sok vizet zavartak.

Denise Eddie nővére volt. Teljesen más típus.

Ideges, ingerült lány, majdnem olyan vakmerő, mint az öccse, erős hajlammal a gúnyolódásra. Mintha az egész világ egy rossz vicc volna, és ő lenne az egyetlen, aki érti a poént.

– Megjött David – mondta. Ebben is gúny volt, ahogy kiejtette a nevem. Nem tetszett, de úgy tettem, mintha nem venném észre. Denise-t csakis így lehetett kezelni. Ha nem kapott visszajelzést, akkor normálisabb lett egy idő után.

– Szia, Cheryl! Denise! Mizújs?

Denise azt felelte:

– Szerintem az ott az Örvény. Tavaly oda állították fel a Polipot.

– Az még lehet a Polip is – jegyezte meg Cheryl.

– Á-á! Látod azokat a platókat? – A hatalmas fémlapokra mutatott. – Az Örvénynek vannak ilyenjei. Várj csak, amíg kihozzák a kocsikat. Meglátod.

Igaza lett. Amikor kihozták a kocsikat, kiderült, hogy tényleg az Örvény. Mint ahogy az apjának és az öccsének, Eddie-nek, úgy Denise-nek is jó érzéke volt a műszaki dolgokhoz meg a szerszámokhoz.

– Aggódnak az eső miatt – jegyezte meg.

– Aggódnak? – háborgott Cheryl. – Én aggódom!

Elkeseredetten sóhajtott. Nagyon eltúlozta. Mosolyogtam. Cherylben mindig volt valami édesen komoly. Könnyen ki lehetett találni, hogy a kedvenc könyve az Alice Csodaországban. Igazság szerint kedveltem őt.

– Nem fog esni – jelentette ki Denise.

– Honnan tudod?

– Csak. Nem fog. – Mintha ő nem engedné. – Látod azt ott? – Egy hatalmas, szürke-fehér teherautóra mutatott, amely a focipálya közepe felé tolatott. – Fogadni mernék, hogy az az óriáskerék. Tavaly és tavalyelőtt is oda állították fel. Megnézzük?

– Persze – mondtam.

Körbejártuk az Örvényt és még néhány kicsiknek való hintahajót, amiket éppen pakoltak kifele a macskakőre, elmentünk a hullámvasút védőkorlátja mellett, ami a játszóteret választotta el a pataktól, keresztülvágtunk egy sátorsoron, amit a karika- és üvegdobálónak meg ilyesmiknek építettek, aztán kiértünk a mezőre. A rakodók éppen nyitották a teherautó ajtaját. A ráfestett vigyorgó bohócfej középen kettévált. Kezdték kihuzigálni a tartóoszlopokat.