TÓTH-ZSIGA BORBÁLA

MACSKAKAPARÁS

Szerző: Tóth-Zsiga Borbála

Borító: Szabó Imola Julianna

© Tóth-Zsiga Borbála és a CSER Kiadó, Budapest,
2024

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, illetve annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-757-2

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Szerkesztő: Cser Judit

Tördelés, nyomdai előkészítés: Müller Péter

Ha esetleg a kezedbe akadna ez a
napló, csukd be!

Most.

A vese

Hogyan tudnék új életet kezdeni a vesém nélkül? Jobban mondva, az ember nélkül, akiben benne van a vesém. Fontos ez a második mondat, egy lényeges pontosítás, amit akkor is meg kell tennem, ha hajlamos vagyok a melodrámára, amiben közrejátszott, hogy az élet, amióta az eszemet tudom, folyton megoldhatatlan helyzetek elé állít, mert nem szeret engem. Olyan tehetetlen vagyok, mint a kutya, aki véletlenszerűen kap áramütéseket a laboratóriumban, ezért nem képes azonosítani azok okát. Pedig a titok annyi, hogy nincs ok. Csakhogy ő egy idő után mindig számít a rosszra, mindig készül rá. Hát, nekem is, akár egy beszélni nem tudó állatnak, kérdőjelek sorakoznak a fejemben, kergetik egymást, mint kutya a farkát, egymásba harapnak, majd vinnyognak és vonyítanak. Biztosan boldogulnék Mark nélkül? Elég erős leszek, és egyedül is tudok majd sírni? Ez irreleváns kérdés, ki is húzom, ugyanis az esetek nagy részében egyedül sírok. Fog-e bárki is szeretni? Fontos, hogy szeressenek.

Ilyen pontos kérdéseket csak azóta teszek fel magamnak és jegyzetelek is le szorgosan, amióta pszichiáterhez járok, hogy végre képes legyek talpra állni. Az orvos kérte, hogy kisebb jegyzetekben rendszeresen vázoljam benyomásaimat és érzéseimet. A hosszabb lélegzetű írástól elzárkóztam. Eleinte blokkokra és egyéb fecnikre írtam fel kulcsszavakat, de folyton elhagytam őket, ezért vettem ezt a füzetet, és kérésére címeket is adok az írásoknak. A címadás talán még nehezebb, mint maga az írás. Lassan két hónapja már, hogy heti kétszer ücsörgök nála, ő háromszor akarta, de annyi pénzt nem tudok észrevétlenül lecsípni a kiadásaimból. Marknak feltűnt volna, hiszen, bár én vásárolok, javarészt az ő pénzéből élünk. Én ötlöttem ki, hogy terápiára megyek, pedig, mint látszik, nagyon nehezen hozok döntéseket. Túlgondolom a napjaimat, azok minden történését és az arra adott reakcióimat. A férjem nem tudja, hogy megint pszichiáterem van. Azt hiszi, fiatalító kezelésekre járok. Közös életünkben korábban két alkalom is akadt, amikor külső segítséget kértem, de nem gyanakszik. Nagy terapeuta-fogyasztó vagyok!

Elsőre egy fiatalabb, jóképű férfi kezelt. Egy kardiológus küldött el hozzá, miután folyamatosan magasnak bizonyult a nyugalmi pulzusszámom, ő pedig stresszre gyanakodott. Erre a terapeutára féltékeny lett a férjem, mert lelkes beszámolóim hevességét a fickó sármjának, és nem a javuló állapotomnak tulajdonította. Másodszor egy nőnél ücsörögtem több hónapon át generalizált szorongás miatt. Mint kibogoztuk, ezt valószínűleg az okozta, hogy magamat okoltam a férjemet ért balesetért, és ebbe annyira belelovaltam magam, hogy azt gondoltam, senki más veséjét nem kaphatja meg, csak az enyémet. Mindent megtettem, hogy odaadhassam neki, és el is értem a célomat. Miután meghoztam ezt a fontos döntést, végre éreztem, hogy nemcsak agyalok, hanem élek.

Szerettem második terapeutám rendelőjében révedezni – szuterén volt, melynek ablakai repkénnyel befuttatott tűzfalra néztek. Ottani komfortérzetemben az is közrejátszhatott, hogy ő szorongás elleni gyógyszerrel is kiegészítette a kezelésemet. Ennek hatására tompább lettem, és végre sikerült élesebb kételyek nélkül belesüppedni abba a nagy semmibe, ami körülölelt. De elkövette a hibát, hogy megkért: egy alkalommal vigyem el hozzá a férjemet is. Ez végzetes volt, mert Mark egyetlen ülésünkből azt szűrte le, hogy a nő férfigyűlölő, és egymástól való eltávolításunkon dolgozik. Kár, hogy akkor nem figyeltem fel erre a szempontra, és gondolkodtam el a pompás lehetőségen, hogy egyedül folytassam. Minden egyszerűbb lett volna, és kevésbé fájdalmas. De nem álltam készen.

És hogy miért most akarok új életet kezdeni? Mert a gyógyszer és a korábbi terápiás beszélgetések elhagyása után öt évvel továbbra is parttalannak érzem a napjaimat, üresnek a fejemet és a szívemet, unatkozom, és elég sokat éltem már ahhoz, hogy a bűntudat határozza meg a mindennapjaim. Tudom azt is, hogy Mark viszonyt folytatott valakivel, melynek már vége. A nő sosem volt a konkurensem, nem kellett versengenem vele. Még ez is kimaradt az életemből. Aliz, a mostani terapeutám első üléseink egyikén megnyugtatott, hogy nem fog siettetni semmit. Kis célokat tűzünk ki, leválasztjuk létezésemet a férjeméről. Nem ragaszkodunk a vesémhez, rajta keresztül pedig az önfeláldozáshoz és egyéb elérhetetlen dolgokhoz. Önálló ember leszek, aki többször érzi jól magát, mint rosszul.

A társfüggő

Vannak mindenféle anonim csoportok, ahol az emberek bemutatkoznak: X vagyok, alkoholista, Y vagyok, anorexiás. Nos, az én elképzelt csoportom tagjai, akárcsak az agorafóbiások, nem járnak hasonló közösségekbe, tehát tőlem nem nagyon fogod hallani: Anna vagyok, kapcsolatfüggő. Az ilyenek, mint én, inkább az egyéni terápiákat választják. A társfüggés trükkös törekvés eredménye: megpróbálunk megfelelni valakinek, mert éhezzük a figyelmét, a szeretetét, és félünk attól, hogy nélküle elveszünk.

Ahogy a kezdetekkor általában, Aliz az első üléseken sokat beszéltet, hogy megismerjen. Anélkül teszi ezt, hogy irányítana, így sokat mesélek arról, hogyan is történtek a baleset körüli dolgok. Erre csak úgy vagyok képes, hogy ismét gyógyszert szedek. Megemlítettem Aliznak a terápia kezdetén, hogy korábban szelektív szerotoninvisszavétel-gátlóval kezeltek, és rögtön felírta. Játszva értem el nála, amit akartam. Ilyet se sokszor tapasztalok. Adott mellé egy Remeron nevű antidepresszánst is. Elmagyarázta, hogy ez majd csak nagyon sokára, két-három hónap múlva érezteti a hatását, viszont még jobb lesz majd, mint a másik, amivel szerinte addig kihúzom. Többször hangsúlyozta, milyen fontos a türelem és a kitartás. Valamint, hogy ne várjak csodát.

Talán észrevette letépkedett körmeimet, vagy feltűnt neki, ahogyan folyton az ujjam körül csavargatom a hajtincseimet. Vagy talán megfigyelte, amint szaggatom a hajamat, amikor azt hiszem, hogy senki se lát. Gyerekkorom óta művelem ezeket. A hajcsavargatás a frusztrált, fáradt gyerek ismétlődő, önnyugtató mozdulata. Elalvás előtt csináltam, és máig megmaradt. A köröm- és hajtépkedés a szorongás primitív megnyilvánulási formái, néha intenzívebb, máskor nem gyakorlom hetekig, de sosem fogom abbahagyni őket. Aliz nagyon higgadt, nyugalmat áraszt, ha vele vagyok, érdekes módon sokkal élesebben és tisztábban látok rá a dolgaimra. Anakronisztikus jelenség. Hosszú, fodros szoknyáival, öregesre vágott göndör hajával olyan, mintha egy másik, lassú korszakból maradt volna itt. Én nem ilyen vagyok. Én itt vagyok, és szaladok az idővel.

A balesettel új időszámítás kezdődött az életünkben. Öt éve ismertük egymást Markkal, amikor megtörtént. A megelőző éjszakát átveszekedtük. Jellemző rám, hogy már nem is emlékszem, mi volt a téma. Talán a hűtlensége lehetett. Másnap este egy vadvízi evezőtúrán szakadékba zuhant. Nagyon fáradt lehetett a vitánk miatt. Nem hibáztatott, nagyobb baja is volt annál, és nem is lett volna célszerű: másra nem támaszkodhatott, csak rám. A szeretők szerepe ilyenkor eltörpül.

A következő öt évben mindketten egyre csendesebbek és beletörődőbbek lettünk, míg egyszer csak elértünk egy kritikus pontra: a baleset előttinél hosszabb lett az idő, amit közös vesénken keresztül is összeláncolva töltöttünk, és én már alig gondoltam régi, normálisabb életünkre. Már nem is számítottam rá, hogy egyszer csak arra ébredek, a baleset meg sem történt, és eltűnik a fájdalom, a düh, az értetlenség.

Aliz sok kérdést tesz fel érzelmeim történetéről, de be kell vallanom, nem tudom, szerettem-e valaha a férjemet, vagy inkább felém irányuló szeretetét igényeltem annyira, hogy nem engedtem meghalni. Különös érzések kavarognak bennem. Aliz azt mondja, nagyon ritka, hogy egy kapcsolatban két ember egyenrangú legyen. Az egyiknek mindig több a hatalma. Annak, aki kevésbé szeret. Nem tudom, bármelyikünk is szerette-e szívből a másikat, de biztos vagyok benne, hogy végig én voltam a gyengébb. Ha nincs szeretet, a hatalom annál van, aki anyagilag független. A gyengébb akarja folyton fejleszteni a kapcsolatot, csak beszél, érvel, presszionál. Ez lennék én. Folyton mártírkodom ebben a rohadt kapcsolatban. Érzem, Aliz arra akar rádöbbenteni: a vesémet is azért adtam oda, hogy hatalmat szerezzek. Talán igaza van, és tényleg ez volt a logikám: inkább odaadom neked a vesémet, mert ha meghalnál, te győznél.

Úszom a halakkal

A minap vacsorázni mentünk. Ez ritka alkalom, mert esténként általában dolgozom, de most éppen szabadnapos voltam. A férjem elvitt egy drága helyre, egy félhomályos sushiétterembe, a város legszebb részébe, ahol a félhavi fizetésembe kerül egy étkezés.

A teraszon ültünk le, mert Mark retteg a légkonditól. Folyton a veséjét, akarom mondani a vesémet félti. Érdekes, nekem sosem voltak ilyen aggodalmaim, talán azért, mert az egyik nagybátyám egész életében egy vesével létezett, és ezt csak ötvenéves korában tudta meg. Az én családom vasból volt. Ahogyan várakoztunk, észrevettem, hogy tetszem Marknak, igazán meleg tekintettel néz rám, örül nekem, így eljátszottam, hogy jól vagyok. Nem is volt nehéz. Mióta szedem a gyógyszert, nincs az a félénk zavarba esés, nincs az a rohadt bűntudat. Megdicsérte a szépségemet, átnyúlt az asztal felett, és megfogta a kezem. A szemembe nézett, és mosolyogva mondta, hogy hatnak a fiatalító kezelések. Elhittem neki. Ez is biztosan a gyógyszer hatása, lassú vagyok, nyugodt: egy kis szerotonin, és mindennel egyetértek, legyen az a világ legnagyobb képtelensége. Hazug vagy, hazug vagy! – tört be időnként a kellemes gondolatok közé. Egy ponton – már előttünk volt az étel – vett egy nagy levegőt. Beszélni akart velem arról, hogy szerinte elhidegültem tőle. Azt hazudtam neki, hogy nincs semmi baj. Közben nézegettem a sushikat, elképzeltem, ahogyan a halpiacon még egy gigantikus halhoz tartoznak ezek a feszes izomkötegek, és a séfek úgy licitálnak az árura, mintha az életük lenne a tét. Arról fantáziáltam, hogy a halak úsznak a vízben, mert az segített, hogy ne bukjak le. Nem akarom ezt csinálni Markkal. Nem tudom, miért csinálom.

Végül lehazudtam a csillagokat is az égről, és azt mondtam, hogy minden oké. Elhitte, mert el akarta hinni: ez volt a mi kis játszmánk, és én időt akartam nyerni.

Érintésvágy

Alizzal az ülések során összeszedjük, hogy miért jó Markkal, vagyis biztat, hogy próbáljak meg támpontokat keresni, melyekből kiindulhatunk. Úgy vélem, egyelőre ő sem ért engem, bár próbálok együttműködni vele. A legfőbb érvem Mark mellett, hogy biztonságban érzem magam vele. Hogy ez nélküle is meglegyen, elkezdtem normális munkát keresni. Most öltöztető vagyok egy színházban, amit határozottan a „se kutyája se macskája” típusú embereknek találtak ki. Napközben szabad vagyok, az estéimen pedig végigasszisztálom a legjobb darabokat, és nem hullik terméketlen talajra a sok kortárs és klasszikus: élvezem őket, ugyanis valamikor irodalom szakot végeztem.

Most éppen az Üvegfigurák próbáin dolgozom, és ismét konstatálom, hogy mások nyomorúsága mennyire vicces tud lenni. Vajon Aliz és a többi terapeuta ugyanígy kinevet engem? Vagy inkább unalmasnak talál? Ha lenne normális munkám, nem aggódnék azon, hogy egyszer csak egyedül maradok, és végül az utcára kerülök. De a leginkább nem ez aggaszt, hanem az, hogy ha Mark nem lesz, akkor többé senki nem érint meg. Nem lesz, aki hozzám ér, nem lesz, aki megölel. Örök érintetlenségben élek tovább. Amikor ezt megemlítem Aliznak, komolyan dühös lesz, szúrós a nézése, mint egy tanárnőnek. Ilyenkor a lelkének nem a legszebb része bújik elő belőle.

– Jézusom, ne problémázzon már annyit ezen! Majd jönni fog más, aki megérinti, hiszen fiatal és szép, nyilván rengeteg férfi álmodozik magáról! Addig meg vegyen magának egy kutyát!

Rákérdezett, hogy érzem-e a gyógyszer hatását. Elmondtam, hogy sokat tompít minden érzésemen, nemcsak az aggodalmon, de a többin is. És segít, hogy racionálisabban gondolkozzak. Ahogyan ezt magyaráztam neki, szöget is ütött a fejembe: miért nincs nekem kutyám? Aztán a következő napokban a gondolat izgatott sóvárgássá formálódott. Akarok egyet!

Tartalom

A vese

A társfüggő

Úszom a halakkal

Érintésvágy