Jennifer Hillier

A HENTES

Budapest, 2021

A mű eredeti címe:

Jennifer Hillier: The Butcher

Copyright © 2014 by Jennifer Hillier

Fordította: Sajó Tamás

Magyar kiadás © 2021 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Takács Kriszta

Original cover design © Simon and Schuster Inc.

Borítófotó: © Körmendi Imre

Magyar borító: © Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5921-51-3 (epub)

ISBN 978-615-5921-52-0 (mobi)

Darrennek

1985. április 25.

Valaha szép társasház volt, de a kábszeresek mindent tönkretettek. Az öreg téglafalakat graffiti csúfította el, a bejárati ajtó új festés után sírt. A legtöbb ablakot – már amelyiket még be nem törték – más-más színű lepedők takarták függöny gyanánt, és az épület előtti kert szemétdomb látványát és illatát árasztotta.

A szitáló seattle-i eső csak nem akart elállni, és finom, jóleső védőréteggel vonta be Edward Shank kapitány arcát. A bejárattól hét-nyolc méterre megpihent a sötétben, az egész felsőtestét védelmező, noha kissé meleg golyóálló mellény biztonságában. Jobbról és balról is rendőrök vették körül, és noha nem érintették egymást, mégis, a hűvös éjjeli levegőn át is érezte a testükből sugárzó feszültséget.

Halkan, de parancsolóan beszélt hozzájuk, megszorítva fegyverét:

– Senki nem mozdul, amíg én nem indulok.

Az egyetlen, gyenge és sárga fény a bejárat fölötti öreg villanykörtéből szivárgott. Tépett bundájú csíkos macska surrant keresztül a fények és árnyékok csíkjain, egy pillanatra megállt, a levegőt szimatolta. A bejárati ajtó kinyílt, és a macska elhúzta a csíkot. Középkorú, hordóhasú férfi lépett ki az ajtón, felül asszonyverő típusú szűk atlétatrikóban, alul térdig érő mocskos farmerben.

Edward Shank előrelépett, és a férfi mellének szegezte fegyverét.

– Rufus Wedge! – Erőteljes és parancsoló hangja messze hangzott a csöndes éjszakában. – Edward Shank kapitány vagyok a seattle-i rendőrkapitányságról. Ne mozduljon. Le van tartóztatva. Térdeljen le és tartsa fel a kezét.

Wedge döbbenten nézett Edward hangjának irányába. Bal kezével a hátsó zsebe felé nyúlt.

Edward habozás nélkül lőtt, akárcsak a négy másik rendőr.

Rufus Wedge hátratántorodott. Feje a kapunak koccant, aztán a földre rogyott. Felsőtestén szinte azonnal fényes vérfoltok tűntek fel, éles kontrasztot alkotva fehér trikójával. Borostás álla elernyedt, hátrafésült hajának néhány tincse nedves csimbókokban hullott előre rózsaszínben fénylő homlokára. Ahogy szemében kihunyt a fény, a sárgán derengő villanykörte aranyló, már-már angyali fénybe vonta az arcát.

Érdekes ellentmondás. Edward szinte bűnösnek érezte magát.

Szinte.

– Elcsíptük, kapitány – szólt valaki.

Edward felismerte a hangot, de nem fordult meg. Nem tudta levenni a szemét Rufus Wedge-ről, úgyhogy csak bólintott.

– Végre elkaptuk a Hentest. Bassza meg, de jó.

Valahonnét a sötétből a csíkos macska nyávogása felelt rá.

A rendőrök előresiettek, és pisztollyal a kézben vizsgálták végig a férfi testét, ahogy az előírás megköveteli. A kapitány mozdulatlanul állva maradt, a sötétség fedezékében, szemét Wedge holttestére függesztve.

Rufus Wedge, más néven a Beacon Hill-i Hentes, már régóta a legkeresettebb bűnöző volt az északnyugati partvidéken. A vadászat most véget ért.

Edward visszatette a fegyvert a pisztolytáskába, és hosszú, lassú sóhajjal engedte ki a levegőt. Esőtől lucskos szemöldökét megtörölve előrelépett a fénykörbe, a halott mellé. Wedge üres, üveges szemmel bámult fel rá.

– Ennyi – közölte nyugodtan Edward. Nem intézte senkihez, talán csak önmagához. – Ennyi.

1.

Napjainkban

A szépen faragott, 1890-es Mathushek zongora volt az egyetlen tárgy, amely Edward lakásában maradt, és nem is megy el onnan. Nem tudta magával vinni az öregek otthonába, mert az átkozott jószág legalább két és fél mázsa.

Hiányozni fog neki.

A Mathushek valahol Texasban, egy vadnyugati ivóban kezdte pályafutását. Eredetileg gépzongora volt, amely tizenhét különböző dallamot tudott lejátszani emberi beavatkozás nélkül, ami annak idején varázslatnak tűnhetett. Az ivó bezárt, miután egy mexikói banda szétlőtte a helyiséget, és a zongorát a tulajdonos házába szállították. Ott is maradt, míg csak az illető meg nem halt szívrohamban, miközben szeretőjét, az ivó egykori énekesét baszta. A zongorát a szerető örökölte, és az ő családjában öröklődött tovább, míg felnőtt unokái árverésre nem bocsátották. Addigra a Mathushek már rettenetes állapotban volt, összevissza töredezve és karcolva és lehangolva, úgyhogy majdnem egy évbe telt, míg egykori szépségét visszahozták.

Legalábbis így meséli az az illető, aki harminc évvel ezelőtt helyreállította, majd eladta Edward Shanknek, körülbelül kétszer annyiért, mint amennyit ért. Valószínűleg hazudott, mint a legtöbb kereskedő. De hát kit érdekel? Ma már ezek a részletek semmit sem számítanak.

A csupa üveg ablak a nappaliban, ahol a zongora is állt, a Poppy Lane-re nézett. Edward előtte állt, cseresznyeízű szivart szívott, figyelt, várt. Nem volt már sok ideje hátra ebben a házban, és miután ötven évet leélt itt, ez a gondolat nem volt kellemes. Nem akart elköltözni, nyolcvanévesen azonban már egyre nehezebb volt fenntartani a házat. Jó erőben volt még, de a csípője azóta is fájt a múlt havi zúzódástól. Minden jó dolog véget ér egyszer. Jól tudta ezt, és nagyon félt tőle. A tiszta ablakban homályosan látta a saját tükörképét. Néha fel sem ismerte a gyérülő ősz hajat és a beesett arcot, amely visszanézett rá.

Még erős, de májfoltos keze szeretettel simogatta az öreg zongora diófa tetejét. Hiányozni fog neki a ház. Hiányozni fog ez a zongora. Elhunyt felesége és lánya emléke ott volt mindenütt; fel tudta idézni a samponjuk friss almaillatát, ahogy belecsókolt a hajukba, amint a „Heart and Soul”-t játszották a gyönyörű Mathusheken. Egy másik életben. Néhány órán belül a Sweetbay Village Nyugdíjasotthon hivatalos lakója lesz, ettől fogva a legizgalmasabb dolog az életében a bingómeccs lesz szombat délután meg a Mac’n’Cheese szerdák.

Nem tudta, megölje-e önmagát vagy valaki mást.

Sóhajtott. Lehet, hogy elmegy egy nagyot autózni a héten, és vadászik. A vadászat mindig felvidította. Még megvan a régi vadászkunyhója odalent Raymondban, noha évek óta nem járt ott. Nem is tudja, milyen állapotban lehet. Egyszer majd az a nyolcvanhektárnyi sűrű erdő is Matthew-é lesz.

De nem most.

Edward elfordult az ablaktól, és a zongora fölötti falra nézett. A fal most üres volt, csak az egykor ott függő képek nyoma látszott rajta. Már mindet átvitte az idősotthonba – pardon, az aktív szépkorúak pihenőközösségébe –, de pontosan tudta, hol függött a legkedvesebb fotója. Aznap készült, amikor Seattle polgármestere átnyújtotta neki a kitüntetést a hírhedt Beacon Hill-i Hentes kiiktatásáért, 1985 áprilisában. Azon a napon Shank kapitány hőssé vált, Seattle legendájává. Az országszerte ismert eset a karrierje csúcsára repítette. Az ember nem gyorshajtás-büntetésekkel és piti tolvajok lefülelésével lesz rendőrfőnök. A Hentes egy élet nagy esete volt, és olykor még ma is interjúra hívják miatta.

Noha Edward egyedül volt, mégis elmosolyodott.

A zongora sarkán jókora repedés látszott. Fájó ujjával kitapintotta a végét, ahol a fa rostjai elszakadtak egymástól. A repedés nem volt régi, és szégyen, hogy egyáltalán létezett, mert a hangszer egyébként kitűnő állapotban volt. A felesége, Marisol gondoskodott róla. Igyekezett csúcsformában tartani a Mathusheket, rendszeresen gondozta fapolírozóval, és évente egyszer profi zongorahangolót hívott hozzá.

Az elefántcsont billentyűk helyenként megkoptak, de még mindig finom volt a tapintásuk. Edward egy kicsit tudott zongorázni, noha az ízületi gyulladás már megnehezítette. Leült a bőrszékre, szivarját a zongora tetején álló kerámia hamutartóba tette, és megmozgatta az ujjait. Félútig jutott Beethoven Holdfény-szonátájában, amikor a gyulladás megállásra kényszerítette.

Csalódott, de nem nagyon. Marisol volt a zenész a családban, a Juilliard konzervatórium növendéke és néhány évig a Seattle-i Szimfonikusok zongoristája. Halála napjáig oktatott is zongorát, és Edward mindig örömmel hallgatta őt. Lányuk, Lucy is tehetséges volt, de nem élt elég sokáig, hogy eljusson az anyja színvonalára.

A csípője megsajdult, finoman masszírozni kezdte. Óvatosan visszament az ablakhoz, várt és figyelt. Ha valaki az utcáról felpillantott volna, egy fiatalos nyolcvanéves férfit látott volna szálfaegyenesen az ablaknál, egyszerű ingben és szövetnadrágban, amint a cigarettafüst fehéren gomolyog gondosan fésült ezüstös haja körül. Az ember mindig mutasson jó képet magáról. Az első benyomások számítanak.

A Poppy Lane azonban ezen az esős vasárnap délután üres volt. Addig nem is számított senkire, míg az unokája, Matthew meg nem érkezik a költöztetőkocsival és a barátaival. Matthew ma költözik be. Edward tudta, hogy el kellene állnia az unokája útjából, míg az ki nem pakolt mindent. Akkor meghívná a fiúkat egy burgerre, hogy aztán végleg elpályázzon az öregotthonba.

Figyelt. Várt. Majdnem negyven évig nyomozó volt. A türelem volt az egyik erénye.

A fehér furgon végre bekanyarodott a sarkon, végigzötyögött az utcán, mögötte egy másik autóval. A fiúk itt vannak. Mindjárt ideje indulni.

Edward utoljára körülnézett, pillantása még egyszer megpihent a régi zongorán. A szeme elfátyolosodott, ahogy Marisol emlékei megrohanták. Úristen, mennyire hiányzik! A ház nem volt ugyanaz nélküle ezekben az utolsó hónapokban. Még egyszer végigfuttatta ujjait a repedésen a Mathushek oldalán, megpihenve ott, ahová négy hónappal azelőtt beverte a felesége fejét.

Gyulladásos ízületei ellenére sikerült minden vért eltávolítania a faragott rózsákból, mielőtt kihívta volna a rendőrséget.

Mindig gondosan fel kell takarítani egy gyilkosság után.

2.

Matt három dolgot szeretett a világon: az adobót, a Seahawksot és Samanthát. Úgy vélte, nem nevezhetik seggfejnek, amiért a barátnője csak a harmadik a listán. Legalább becsületesen bevallja. Nem úgy, mint a legtöbb férfi, akinek a kapcsolata ezért zsákutcába is fut (legalábbis Matt nem túl szerény véleménye szerint).

Az adobo egy hagyományos Fülöp-szigeteki specialitás: ecettel, szójaszósszal és fokhagymával ízesített csirke. Minden családnak, sőt minden filippínónak megvan a maga saját receptje, úgyhogy két tál adobo soha nem egyforma. Matt receptje filippínó nagyanyja, a lolája változatán alapult, amelyet gyerekkorában főzött neki barna cukorral, babérlevéllel, egész borssal és egy titkos összetevővel, amelyet Matt majd a sírba visz. Végtére is az adobo volt az ő jellegzetes fogása, amely vasárnaponként a legkeresettebbé tette mozgó büféjét a freemonti ételvásáron, és amelynek révén végül megnyithatta a saját éttermét Seattle belvárosában. Természetesen Adobo néven.

Matt a nagyapja magasságát és személyiségét örökölte, az étel és főzés iránti szenvedélyét viszont a nagyanyjától. Marisol Perez 1962-ben találkozott Edward Shankkel, amikor a Főnök a légierőnél szolgált, és a Fülöp-szigeteki Clark légi támaszponton állomásozott. A Főnök találkozásuk történetét elmesélve szerette tréfásan azt mondogatni, hogy a filippínó nők országuk legfontosabb exportcikkei. Elég kemény mondás, de a lola mindig nevetett rajta. Úgy hitte, a férje bókol neki, és Mattnek soha nem volt szíve megmondani, hogy nem, nem ez a helyzet.

Az étterem élete álma volt, és Matt megfeszített erővel dolgozott érte. Kemény munkája végül meghozta gyümölcsét. A street food büfé nagy siker volt, szerepelt vele a Seattle magazinban és a Bon Appétitben is. Számos receptjét – persze nem az adobót, az szent volt! – az O, a People és a Martha Stewart Living magazin is közölte. Szerepelt a Food Network népszerű heti Diners, Drive-Ins and Divesjában is.

Ezért akart a Fresh Network valóságshow-t forgatni vele. És miért is ne? Ha kelendő vagy, mindenki téged akar, és Mattnek nem esett nehezére önmagának tulajdonítani a sikert. Ebben az üzletben – vagy az élet bármely területén – nincs helye bizonytalanságnak. A nagyanyja – nyugodjék békében – mindig hitt benne, még akkor is, amikor a Főnök – aki borzasztóan csalódott, amiért unokája nem a rendőrségnél futott be karriert – nem. Matt csak azt szerette volna, ha a lolája megéri a sikerét. Ő lett volna a legbüszkébb filippínó nagymama.

És most az, hogy örökli a nagyapja házát, csak a hab volt a tortán. Ebben a házban nőtt föl, és teljesen helyénvalónak tűnt, hogy visszaköltözzék ide.

Amikor Matt elmondta a barátnőjének nagyapja döntését, hogy beköltözik az öregek otthonába és ráhagyja a Poppy Lane-i házat – igazi házat kerttel, kandallóval és négy nagy hálószobával –, Sam fejben azonnal elkezdte berendezni. Magától értetődően feltételezte, hogy a barátja, akivel már három éve voltak együtt, most a következő szintre emeli a kapcsolatukat. Hogy ő is szerepel Matt nagy tervében, hogy feladja a Belltownban bérelt agglegényzugot, és beköltözik a nagy viktoriánus házba az elegáns Sweetbay negyedben, ahol a fű zöldebb, a jövedelmek magasabbak, és mindenki házas, sok gyerekkel és egy kutyával.

Nagyobbat nem is tévedhetett volna.

Először is, Matt még nem állt készen ilyesmire. Hiszen még arra is alig volt ideje, hogy elég időt töltsön Elmóval, ötéves abesszin macskájával.

Másodszor, nem állt még készen az együttélésre. Matt senkivel nem akart együtt élni most, még Sammel sem. A kollégiumban voltak szobatársai, és nagyon megutálta, hogy más testekkel osztozzon a lakóterén. Alig várta, hogy kipakoljon, egy rendes konyhában főzzön önmagára, és egy ormótlanul nagy rozsdamentes acél barbecue-sütőt vehessen a kerti partikra. Az biztos, hogy nem vágyott pasztellszínű ágyneműkre, vaníliagyertya-illatú nappalira és hosszú, barna hajszálakra mindenütt a fürdőszoba padlóján.

Végül pedig rendkívül fontos volt neki, hogy mindent a maga módján csinálhasson. Mindig is így élt, és elege volt belőle, hogy magyarázkodjon miatta. A Főnök egy fillért sem fogadott el Matt-től a házért, mondván, úgyis megörökölné, de Matt szívesen vett volna fel akár jelzáloghitelt is, ha a nagyapja úgy kívánta volna. Nem akarta úgy érezni, hogy más vállán kapaszkodott magasabbra. Nem szerette lerövidíteni a célba vezető utakat.

Lehet, kicsit túlgondolta ezt, de valóban így érzett. A Samnek adott magyarázata persze sokkal cizelláltabb volt.

– Vannak dolgok, amelyeket egyedül kell megcsinálnom, és ez is közéjük tartozik.

Ez bántotta Samet, valószínűleg sokkal jobban, mint amennyire beismerte, de azt mondta, megérti, és ennyiben maradtak. Legalábbis egy időre. De ahogy a hetek követték egymást, és a lány hallgatta Mattet, aki a házról és a tervezett tatarozásról beszélt, egyre erősebben hangot adott annak, miért pont most van itt az ideje az összeköltözésnek, és hogy ő bizonyos benne, hogy készen állnak a következő lépésre.

– Szeretjük egymást, már három éve együtt vagyunk. Tiszta vagyok, felelős a pénzügyekben, és hetente háromszor szexelek veled – sorolta Sam. Az ő ágyában feküdtek, meztelenül és izzadtan. – Nem értem, mit aggódsz annyira emiatt. Hiszen még egy gyűrűért sem rimánkodom.

Az időzítése bosszantó volt. Jól tudta, hogy kiszívta Matt minden használható testnedvét, és most újra előjön ezzel a témával.

– Nem aggódom – felelte Matt óvatosan. Nem volt veszekedős hangulatban. Igazából ereje sem volt hozzá. – Nem rólad vagy rólunk szól ez, hanem rólam. Meg kell tennem. Miután tíz évig minden segítség nélkül gürcöltem, a dolgok végre olyan irányba fordultak, ahogy szeretem. Muszáj egyedül csinálnom.

– Úgy, hogy nekem nincs is beleszólásom?

Sam haja kipirult arcához tapadt. Bosszantó nyomulása ellenére Matt nagyon dögösnek látta őt.

– Már miért ne lenne? – Matt nem szerette Sam sebzett pillantását, de sarokba szorítottnak és sebezhetőnek érezte magát. Meztelen testére húzta a takarót. – Ne így fogd fel. Nem így gondolom. Ezzel semmi sem változik kettőnk viszonyában.

– És mi van, ha én azt akarom, hogy változzon? – kérdezte Sam vékony hangon.

– A barátnőm vagy. Száz százalékig melletted állok. De van néhány dolog, amelyet meg kell tennem, mielőtt változtatnánk a dolgokon.

– Mindig csak te és te – sóhajtott Sam, és elfordult. – Nem is tudom, miért nem vagyok meglepve.

Matt meghökkent. Sam nem tévedett, és ő nem tudta, mit válaszoljon rá.

– Légy türelmes, kérlek – mondta végül. – Eljutunk oda is.

Sam lerúgta a takarót meztelen testéről, és a fürdőszobába indult.

– Én már ott vagyok.

Néhány nappal később Sam Jasont is belekeverte a szüntelen érvelésbe, és ez volt az utolsó csepp a pohárban. Jason Sullivan Matt legjobb barátja volt, de Sam régebb óta ismerte. Gyermekkoruk óta barátok voltak, és Jason szinte a bátyja volt. Egy nagy, basáskodó, tolakodó báty. Sam mindent elmesélt közös barátjuknak, aki egyetértett vele. Jasonnek, aki többnyire nyitott gondolkodású fiú volt, megvolt a maga határozott véleménye Matt és Sam kapcsolatáról.

– Egy csomó pénzügyi oka van, amiért együtt kellene beköltöznötök – Jason érvelése dühítően józan volt.

Törzshelyükön, a CenturyLink Field ötvenyardos szektorában ültek, hála annak, hogy Jason három évig volt hátvéd a Seahawksnál. Noha már visszavonult, a futballrajongók felismerték Jase-t, úgyhogy nem volt könnyű a nyilvánosság előtt mutatkozni vele. A Hawks éppen 14:17 arányban veszített a Ninersszel szemben, és Matt el sem hitte, hogy éppen Jason Sullivan kezd beszélgetést az ő és barátnője viszonyáról egy meccs alatt. Szentségtörés. Fokhagymás chipset rágcsált, és igyekezett legyűrni barátja jóindulatú hangja hallatán érzett idegességét.

– Samnek van készpénze a tatarozásra, felesben fizeti a számlákat, és majdnem olyan jó szakács, mint te – érvelt Jason. Nagyon úgy hangzott, mintha maga Sam mondaná. – Tisztaságmániás, szóval végre lapátra teheted a bejárónődet. Gondold csak meg, mennyit spórolnál. Ez egy újabb street food büfét jelentene jövőre, barátom, talán még egy újabb éttermet is. Na, ehhez mit szólsz?

Matt kortyolt a söréből, olyan erősen összeszorítva a dobozt, hogy az összeroppant. Nem érdekelte, hogy barátja híres exhátvéd, és hogy a körülöttük ülők titokban őket fényképezik a telefonjukkal, ő komolyan azt fontolgatta, hogy a fejére önti a sört. Meg is tette volna, ha nem kilenc dollárba került volna.

– Nem. És nem akarok erről több szót hallani.

– Csak úgy mondom, gondolj bele. Minden a helyére kerülne az életedben. A street food helyek nagyon mennek, az étterem szárnyal, felhívtak a Fresh Networktől, és beköltözöl egy nagy házba. Nem akarsz mindezen osztozni valakivel?

– Már van valakim, akivel mindezt megosztom.

– Elmo nem számít.

– Ő kikérné ezt magának.

– Gondolj bele Sam érzéseibe.

– Hagyjuk, Jase.

Jason sóhajtott.

– Régóta vagytok már együtt. Nem kérted meg a kezét, amit oké, értek, a házasság épp most engem se vonz. De nem akarsz legalább együtt élni vele? Abban a rohadt nagy házban? Nem gondoltál bele? Ez egy kapcsolati tanács. Ha nem adsz egy kicsit, elmegy.

Matt nem felelt.

– Nem is agyalsz rajta legalább?

Matt felcsippentette a chips utolsó morzsáját a papírpohár aljáról, és azt kívánta, bárcsak befogná a száját a barátja.

– Nem tudom. De ne szólj neki erről.

– Miért ne? Miért pazarlod az idejét, ember? Ő megtette a kötelességét.

– Tudta, mit várhat tőlem, amikor összejöttünk.

– Azt hitte, megváltozol.

Matt egy kicsit elgondolkodott.

– Szeretem őt. Ezt ő is tudja. Nem tudom, ez miért nem elég.

Hozzá akart még valamit tenni, de inkább abbahagyta.

Jason megrázta a fejét, és nagyot kortyolt a söréből. Hangosan böfögött. A Russell Wilson jersey-ben előttük ülő nő megfordult, és rájuk bámult. Jason rávigyorgott, és kacsintott. Mattnek ez faragatlanságnak tűnt, de úgy tűnik, működött, mert a nő csúnya nézése mosolyban olvadt fel.

– Ó, istenem, maga Jason Sullivan – lepődött meg.

– Igen, asszonyom.

– Kérhetek egy közös fotót?

– Hát persze.

A nő átadta a telefonját Mattnek, akinek erőfeszítésébe telt, hogy ne forgassa a szemét. Az ilyesmi túl gyakran történt meg. Kattintott, a nő meg visszatért a helyére, a barátja mellé.

– Sam jó lány – nyugtázta Jason, visszatérve oda, ahol tartottak. – Foglalkozz vele egy kicsit többet. Csak ennyit kérek. Nem mintha érteném, mit eszik rajtad.

– Azért van velem, mert menő srác vagyok – közölte Matt összeszorított állkapoccsal. A tömeg felüvöltött, ahogy a Seahawks belőtte az első gólját. – És te sem húztál még gyűrűt Lily ujjára.

– Lilac, te seggfej. Ráadásul mi csak három hónapja ismerjük egymást. Teljesen más tészta.

– És Rachel?

– Őt dobtam. Nem volt jövője.

– És Susan?

– Suzanna. Férjnél volt. Két gyerekkel.

– Igen? – Matt nem tudta visszatartani a nevetését. – Nem is tudtam. Ki itt a seggfej?

– Te. Sam az egyik legjobb portéka. Te meg el fogod baszni.

Matt hirtelen kivörösödött, a keze ökölbe szorult. Jason lepillantott.

– Na mi van, ökölre megyünk? – kérdezte nyugodtan. – Azt hittem, túl vagy már ezen a szarságon.

Matt nyugalmat erőltetett magára.

– Túl vagyok.

– Oké. Örülök, hogy nem csak a show kedvéért jártál a terápiára.

Matt összeszorított fogakkal hallgatott. Erre nem igazán tudott semmit felelni. A múltban többször is elveszítette az önuralmát, és több mint egy éve egy kocsmai verekedés után egy éjszakát töltött a fogdán, majd háromhetes haragkontroll-tanfolyamra kötelezték. A Főnöknek meg kellett mozgatnia a kapcsolatait, hogy börtönbe ne kerüljön. Nem volt büszke erre.

Végül azt válaszolta Jasonnek:

– Azt hittem, velem vagy.

– Mindkettőtökkel vagyok. – Jason sóhajtott, és feltartotta a kezét. – Tudod, mit? Én megpróbáltam. Megtettem, kész, kiszállok. Vegyél nekem egy sört, és befogom a pofám, mert Isten a tanúm, hogy mindketten ezt akarjuk.

Ezzel a témát lezártnak tekintették. Matt nem tudta, mit mondott Jason Samnek a meccs után, de Sam többé nem tért vissza rá, és Matt hálás volt ezért.