Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

George Bronson-Howard

A TENGER ARANYA

fordította:
Kéméndyné Novelly Riza

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-196-5 EPUB
ISBN 978-963-678-197-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A mű eredeti címe:
Scars on the Southern Seas, a romance

első kiadás: 1907
az elektronikus változat az 1919. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Kenneth D. Shoesmith (1890 – 1939) Ocean steamer
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1

A szürkeruhás ember egyszerű hallgatással rendkívül nehéz föladatot oldott meg.

Az ideoda hullámzó, izgatottan nyüzsgő tömegben is föltűnt mindenkinek, habár nem volt sem föltűnően csinos, sem annak ellenkezője s ruházatát sem jónak, sem kopottnak nem lehetett nevezni. Az egész emberen semmi sem volt föltűnő; megjelenésének általános benyomása tette őt akaratlanul is azzá.

Alakja kissé meghaladta a közepes nagyságot, de rendkívül karcsú volt s ezért első pillantásra nagyobbnak tetszett. Minden tagja kecses volt, csupán a homloka szokatlanul magas s orra hosszú és egyenes; szeme azonban barátságosan mosolygott s keskeny, erélyességre, sőt hajthatatlan makacsságra valló szája körül is sajátságos lágy, szinte nőiesen gyöngéd vonás mutatkozott. E szájnak kifejezését cinikusnak lehetett volna mondani, de a cinizmus nem annyira veleszületettnek, mint inkább a külső körülmények által előidézettnek látszott.

Ez arc önkéntelenül fölkeltette az érdeklődést, mert a megfigyelő igen sokat olvashatott le róla. Gondtalan arc volt, mely azonban mindig érdeklődést mutatott a mások jóléte iránt; gúnyos volt, de látszott, hogy ez az ember szívesen szabadulna a körülményektől, melyek ezt a kifejezést rótták vonásaiba. Emellett az arcon erős akarat ült s rendkívüli tehetség a küzdelemhez. Egy tudós homloka és szeme ragyogott ki ez arcból s a tekintet mély értelemtől sugárzott; időnként azonban föl-fölcsillantak benne egy ifjú gyors, ösztönszerű ötletei is. - Ilyen volt a szürkeruhás férfi arca.

Mindent egybevetve, az idegen részint gyermek, részint tudós s részint küzdő volt, elsősorban azonban kalandor; az uralkodó törvényekkel szemben ugyan szabad, mint a madár, de az önalkotta törvényeknek hü tisztelője.

Halvány arcszínén nem változtatott se szél, se vihar, s e tiszta fehérség föltűnően elütött a szénfekete hajtól és szemtől. Fogsora elefántcsontszerűen ragyogott elő a kicsiny, fölfelé pödört bajusz alól. Ez ember azon férfiak közé tartozott, kiket a nők csodálnak, mert meg nem értik s mert érdeklődésük legtöbb esetben a félelem bizonyos nemével párosul. Az ilyen embert megbecsülik a férfiak is, mert mindig tettre kész, mert a saját életét nem látszik becsülni és sohasem vonakodik utolsó dollárját kockáztatni, ha nagy vállalkozásról van szó.

A tömeg, mely körülötte hullámzott, betöltötte a „Pacific Mailsteamer“ födélzetét s az érdeklődők vizsga tekintete egy jól illő, de kopott öltönyön, fényesre kefélt, de repedezett barna cipőn, olcsó, de tiszta ingmellen, egyszerű, kézzel kötött nyakkendőn s egyik oldalán fölhajtott, kissé horpadt tetejű nemezkalapon akadt meg.

Bizonyos távolságból tekintve, a férfi jómódú polgár hatását keltette, ki rövid kéj útra indul s csupán behatóbb vizsgálatnál tűnt föl öltözetének szegényessége. Kabátja zsebébe mélyesztett kezekkel, fapipával fogai között, mosolygós szemmel és ajakkal nézdegélte az embereket. Most egy kicsiny, izgatottan fontoskodó férfi, az idegen nyugalma és önelégült viselkedése által fölbátorítva, tiszteletteljesen közeledett.

- A kapitány! - mondta kalapját megemelve. - A kapitány? Hol a kapitány? Hol? Mit mond ön? Igen, a kapitányt keresem.

A szürkeruhás férfi kivette szájából a pipát s nyugodtan szemlélte az ideges emberkét.

- Ön értelmes embernek látszik, - mondta, - s amellett, ha nem csalódom, üzletember is. Ha ' a mondanivalója nem kiválóan fontos, akkor forduljon inkább máshoz, mert a kapitánynak ebben a pillanatban nagyon sok a dolga. Mit kíván tőle tulajdonképpen?

- Mi... mit? Külön hálórekeszt akarnék a leányom komornája számára, azért akarnék vele beszélni. Ez a...

- Megálljon, - mondta a szürkeruhás, - ezért igazán nem kell indulatba jönnie. Ön úgy megizzad, hogy akár rögtön gallért válthat. Legyen nyugodt, jó ember, legyen nyugodt. Ha van egy jó szivarja, gyújtson rá és szívja el. Én is szívesen rágyújtok, ha megkínál eggyel. Ön, a külseje után ítélve, bizonyára jó szivarokat szí. így van jól! Köszönöm szépen!

Zsebre vágta pipáját, miután gondosan kiürítette belőle a hamut s tüzet kínált az izgatott embernek.

- Így van jól. Most ismét visszazökkentünk a rendes kerékvágásba, ugyebár? Higyje el, nagy dolog a normális lelkiállapot s azután nem is érdemes mindenért indulatba jönni. Csak ártunk magunknak az izgalmakkal. De hiszen ez végül nem is olyan fontos, nagyobb baj, hogy másoknak is ártunk vele. Még sohasem gondolkozott azon, hogy nincs jogunk másoknak ártani? Nos, akkor tegye azt most.

- De… de... - hebegte az izgatott ember.

- Gondoljon az egyensúly fenntartására, - mondta a szürkeruhás s ujját óvatosságot intve fölemelte. - Látja, már mosolyog. Ez a helyes. Most megmondom önnek, hogy mit tegyen. A kapitánynak nem kell alkalmatlankodnia, mert annak semmi köze a hálófülkékhez. Látja odaát azt az embert - azt a nagyot - ott a kikötőhídnál. Ez a hajó gondnoka. Menjen nyugodtan hozzá - egészen nyugodtan. Mondja meg néki, hogy ön X. Y. úr; magának és a leánya őnagyságának már váltott jegyeket, de még egy hálófülkét szeretne leánya komornája számára. Ő ezt följegyzi s ön azután leányával és annak komornájával a kabinjukba megy. A gondnok majd elvégzi a többit. Kérem, kérem, nincs mit köszönnie. Embertársainkat valami fáradságtól megkímélni kötelességünk. Köszönet a szivarért, csakugyan kitűnő. - Hogyne, okvetlenül találkozunk, az átkelés ideje alatt. Önt Mr. Henschownak hívják? Jó, az én nevem Pole. Igen, Föle, Stephen Pole. Örvend, hogy megismerkedhetett vélem. Ezer köszönet. Én is örvendek, hogy ismét alkalmam volt az emberiség egy részét tanulmányozhatni. Köszönöm, édes barátom.

Figyelmesen nézett az izgatott ember után, ki most sietve odatotyogott két nőhöz, de azután elvesztette szeme elől a kis társaságot, mert más jelenetek kötötték le érdeklődését.

Mindaz, ami körülötte hullámzott, nyüzsgött, első pillantásra szinte kaotikus benyomást tett s mégis bizonyos rend uralkodott ebben a zűrzavarban, melyet a P. M. S. S. hajójárat arannyal hímzett kék ruhába öltözött, nagyon izgatott alkalmazottai tartottak fönn.

A „Tatár" Honoluluban, Yokohamában, Manilában s a közbeeső japán és kínai kikötőkben szándékozott megállapodni. Az utasok poggyászának egy órakor a postahajó dokkjában s egy óra ötven perckor a födélzeten kellett lennie, mert az indulást két órára tűzték ki.

Képzelhető tehát az utasok, szállítók, hordárok és alkalmazottak izgatottsága.

Poggyászszállító kocsik zötyögtek a dokk deszkaútján. Bőröndöket, útitáskákat, ládákat és kosarakat dobáltak le a földre s azután a kocsik, tekintet nélkül a gyalogjárók életére és testi épségére, ismét elrobogtak.

Későn rendelt friss élelmiszerek érkeztek hentes és zöldségáruskocsikon, hogy a födélzet nyílásain át a konyha nagyhatalmú főnökéhez kerüljenek. Itt egy bosszús gondnok sietve jegyezte föl az utólag érkezett poggyászokat s az izgatott utasok heves jelekkel sürgették gyorsabb hajtásra a toronymagasan megrakott kocsik kocsisait s míg azután a viteldíj fölött perlekedtek, ők is segítettek növelni a zűrzavart s megakasztani a forgalmat.

Automobilok, egyfogatú kocsik, motoromnibuszok, utasok, vagy azok barátai, kik búcsúzni jöttek, nehezen törtek utat a lármás tömegen. Megizzadt emberek dühösen tudakozódtak a hajó alkalmazottjainál, hogy poggyászaik megérkeztek-e vagy sem, vagy pedig aggodalmasan kutattak a fölhalmozott bőröndök között; némelyike eredménnyel, másik eredmény nélkül.

Kínai kulik nehéz terhek alatt görnyedve vánszorogtak a födélzetre; újságírók társalogtak többé-kevésbé föltűnő emberekkel s azok útiránya, tervei és visszaérkeztüknek időpontja iránt érdeklődtek.

Az amatőr fényképészek életüket kockáztatták egy fölvételért, újságárusok hangosan rikoltozva kínálgatták lapjaikat. Kék egyenruhás vámhivatalnokok gyanakodva mustrálták a járókelőket s néhány detektív figyelmesen tekintett körül, hogy nem pillant-e meg egy arcot a gonosztevők albumából s valami szélhámos nem készül-e orrot mutatni az igazságszolgáltatásnak. Amint a zsebtolvajok fölismerték a törvény embereit, rögtön áthelyezték működésük terét a dokk ama részébe, melynek az igazságszolgáltatás vizslái hátat fordítottak.

Mindenféle bolti legények, bérszolgák tolakodtak az emberek közé s hangosan kiabálták a keresett utasok nevét; emellett még folyton érkeztek szállók omnibuszai, teherkocsik, szekerek, automobilok és urasági fogatok s úgy látszott, mintha mindenkinek erősen eltökélt szándéka volna, az általános izgatottságot és zavart növelni.

Ilyen körülmények között érthető, hogy a hajóstársaságok nem követelhetik a jegyek előmutatását mindazoktól, kik a kikötőhidra lépnek. Miután pedig nem kérhetik mindenkitől, egyszerűen senkitől sem kérik. Az utasok barátai a fedélzetre mehetnek, ott tolonganak a hírlapírók, csomaghordók, szolgák s mindazok, kiknek a legcsekélyebb jogcímük van az ottlétre, sőt olyanok is, kiknek semmi joguk sincsen.

Ezt Stephen Pole igen jól tudta, sőt ez a tény egyenest szoros összeköttetésben állt az ő jelenlétével.

Stephen a „Tatárral" Honoluluba készült utazni s ez elhatározásában csöppet sem ingatta meg az a körülmény, hogy egy fillérje sem volt az útiköltségeire. Ingyen utas módjára akarta megtenni az utat, de nem volt kedve más közönséges ingyen utas példáját követni s a hajó raktárában á rakomány mögé rejtőzni.

Nem, őt az utazásnak ezen módja csöppet sem kecsegtette.

A legnagyobb nyugalommal a kikötőhidra lépett s megállt a hajó gondnoka mellett, ki éppen egy rakomány cipőt jegyezett be könyvébe. Néhány utas lelkendezve megrohanta az elfoglalt hajóhivatalnokot; úgy látszott, nem tudják, hogy hol találhatják meg málháikat, mert minden kérdésük e pont körül forgott.

Ekkor Pole közbelépett.

- Nyugodjanak meg, uraim és hölgyeim, - mondta megfelelő kézmozdulattal, barátságos mosollyal. - Utánanéztek már a kabinjaikban?

Az utasok azt válaszolták, hogy szeretnék tudni, miképp nézzenek utána, mikor nem is gyanítják, hogy merre vannak a kabinok.

- Jöjjenek csak vélem, - mondta a szívélyes tanácsadó.

Pole most félrevonta az utasokat, megnézte jegyeiket, melyeken rajta volt a kabinok száma is és rögtön fölhívta figyelmüket e körülményre, azután megmutatta nekik a födélzet társalgótermének lépcsőjéhez vezető utat.

- Kérdezzék meg az első kínai inasgyereket, aki az útjokba akad; ő majd megmutatja, hogy hol vannak a kabinok. Ne felejtsék el a számaikat s csak semmi izgatottság! Csak ez ne!

- Látom, hogy önnek bőségesen része jutott a türelemből, melyre a magamfajta embernek oly nagy szüksége van, - szólt most a gondnok. - Köszönet a segítségért. Velünk utazik? Igen. Akkor üljön, kérem, az én asztalomhoz az étkezésnél!

- Mindenesetre, - válaszolta Pole, de nem időzött tovább a gondnok társaságában, mert félt, hogy a jó ember a neve után tudakozódhatna, már pedig ez nem szerepelt az utasok listáján.

Lement a fedélközbe, hol több száz hazatérő kínai kuporgott négyszögletes piciny gyékényén. A mennyei birodalom fiainak közömbös arca érthetően mutatta, hogy semmi részük sincs az általános zűrzavarban. így ültek egymás mellett, háttal San Francisconak fordulva, Keletnek irányozott tekintettel; visszatértek az Amerikában szerzett dollárokkal, hogy életük hátralévő részét a régi hazában töltsék el.

Stephen Pole bámulattal szemlélte őket s azután egy ráncosképű öreghez fordult, kinek hosszú haj fonatán meglátszott, hogy csak rövid ideje festette meg újból.

- Ön bizonyára szívesen tér vissza Kínába?

- Igen, én szívesen, - válaszolta az öreg nyugodtan.

- Bizonyára szívesebben él Kínában, mint Amerikában?

- Igen, én szívesen.

- Miért? - tudakozódott az emberi indítóokok búvára.

- Én szívesen, mindegy.

- Ön fatalista, - mondta Stephen Pole. - Egy hidegvérű fatalista, mandulavágású szemmel. Ön kiváló filozófus, de maga sem tudja, hogy az, sőt még azt sem tudja, hogy hisz a fatalizmusban, pedig ön mégis fatalista.

- Én kínai, - felelte a fatalista minden izgalom nélkül utasítva vissza a vádat. - Mosóember vagyok az O’Fall utcában. Vagyok a misszióiskola tagja is.

Stephen Pole bátorítóan mosolygott.

- Rómában el kell hitetni a rómaiakkal, hogy az ő vallásukat követjük. Miért ne léphetne hát be az ember egy misszióiskolába is? Ha azonban visszatérsz Kínába, akkor imádd Buddhát! Szerfölött helyes és mindenkinek ajánlható gondolkozás.

- Én jó keresztény kínai, - jegyezte meg a mennyei birodalom bőbeszédű fia.

- Igen jellemző, - mondta Stephen nagy megelégedéssel. Igen jellemző. Ön nem bízik bennem. Azért akar becsapni. Nagyon jellemző. Isten önnel, mosóember úr.

- Isten önnel, - válaszolta látható megkönnyebbüléssel a hittérítő iskolabeli keresztény.

Pole most a födélzetre ment s néhányszor föl s alá sétált, mialatt a kikötőben veszteglő hajókat s az aranykapu fölött ragyogó napot szemlélte. A fedélzeten több utas élénken beszélgetett barátaival.

Pole érdeklődve szemlélte őket és figyelmesen hallgatta beszélgetésüket, miután azonban nem nyílt alkalma szolgálatait fölajánlani, a társalgóterembe lépett és leült a zongorához. Néhány taktust játszott egy néger dalból, melyet valamikor régen hallott s amely pompásan látszott illeni saját helyzetére és kilátásaira.

A dal ugyanis a pénzhiányról szólt.

Kár, hogy nincsen pénzem,
Tiéd vón, ha lenne nekem!
Ah, de az erszényem
Kiürült egészen!

Pole azonban nem a bánatot jelző moll hangnemben játszotta, sőt bizonyos akasztófahumor hangzott ki előadásából.

A zongora közelében egy férfi ült egy fiatal leánnyal, s a férfi Pole-tól most egy sokváltozatú, érzelgős dalt kért, melyet a „Borbélyüzlet" gúnynéven ismert mindenki.

A dalban egy öreg ősz anyókáról, egy házikóról a Virginiadombokon s egy a csatatéren haldokló fiúról volt szó. A dallam borzalmas volt, de Pole ezzel nem törődött s a legkomolyabban eljátszotta a dalt az utolsó versig. Midőn befejezte, könnyeket látott fényleni a leányka szemében.

- Nem tehetek róla, - mondta a fiatal hölgy, - ön oly szépen játszott. Én és Ed a Philippini szigetekre megyünk. Ed megbízást kapott a kormánytól; s midőn ön ezt a dalt játszotta, eszembe jutott, hogy most elhagyjuk hazánkat s elköltözünk messzire, a vadak közé - s talán Ed…

Zavarba látszott jönni s így Ed folytatta az elbeszélést s elmondta, hogy éppen elutazásuk előtt keltek egybe s most egyszersmind nászutazók is.

- Helyes! Nagyon helyes! - kiáltotta Pole lelkesülten. - Ej, hiszen önöknek örömükben folyton énekelniük és táncolniuk kellene. Gondolják csak meg! Huszonnyolc napig lesznek ezen a nagy pompás hajón, ön meg a férje s nem lesz semmi gondjuk. Mikor pedig megérkeznek Manilába, már várja önöket egy csinos házikó az öböl közelében, a pálmák alatt. Ejh, ne gondoljanak semmire másra, csak erre! Föl a fejet, kedves asszonyka! Önnek semmi oka a sírásra. Ellenkezőleg, igyekeznie kell oly széppé tenni Ed életét, amint az csak lehetséges. Lássa, már mosolyog. így van jól. Ez a fődolog. Most menjenek a födélzetre s nézzék meg a furcsa kis kínaiakat ott lent, kik mind hazatérnek Kínába. Ne üljenek ebben a fülledt levegőjű teremben, ha friss levegőt szívhatnak. így van jól, menjenek csak ki.

Pole úgy gondolta, hogy becsületesen kiérdemelte villásreggelijét s lement, hogy étvágyát csillapítsa.

Az étteremben az asztalok hideg ételekkel megrakva várták az utasokat: vajas zsemlék, libamájpástétomok, kaviár és más efféle földi javak. Pole kenyeret és sajtot vett, evés közben figyelmesen hallgatta útitársai megjegyzését, melegen ajánlotta a pástétomot a Filippinek egy másik jövendőbeli hivatalnokának, aki láthatóan szerette volna megkóstolni, de nem tudta, hogy vájjon mi lehet az.

- Miből készült? - kérdezte az illető, látható elégedettséggel, mikor megkóstolta.

- Jobb, hanem kérdezi, - válaszolta Pole mosolyogva. - Az ember nem tudja, mitől hízik.

Ha azt mondanám önnek, hogy a pástétomot beteg libák májából készítették, akkor ön nem enné ilyen jóízűen. Miután azonban látom, hogy ízlik, helytelen volna így cselekednem.

- De hát csakugyan így van?

- Nem, legyen nyugodt, - válaszolta Stephen, aki az emberiség jólétéért megengedettnek tartotta ezt a hazugságot.

A férfi még egyszer vett a pástétomból, azután közlékenyebb lett s magáról kezdett beszélni. Könyvelő volt, ki hivatalnoki vizsgát tett s akinek a kormány egy állást adott Manilában. Pole látszólag figyelmesen hallgatta az önéletleírást, többször komolyan bólintott s úgy tetszett, nagyon érdekli a dolog; kis idő múlva azonban fölkelt.

A hajó minden percben indulhatott s Pole tudta, hogy jól el kell rejtőznie, mialatt a gondnok körbemegy, s összeszedi a jegyeket.

Lement egy lépcsőn s a kabinok előtt állott. A legtöbb ajtó zárva volt s a fülkékből asszonyok csevegése s itt-ott gyermeksírás hangzott. Az. első nyitott ajtó kicsiny benső kabinba szolgált. Stephen szimatolva szívta be a levegőt.

- Rossz szellőzés, semmi világosság. Ez nem való nekem, - mormogta tovább menve.

Még több más nyitott kabint látott, de majdnem mindenikben málhák hevertek a padlón. Egyikben egy férfi hangosan káromkodva kereste kézitáskáját, melyben, úgy látszott, a kulcsait tartogatta.

Senkisem kérdezte Stephen Pole-tól, hogy mit keres a kajütfolyosón. Kívüle még sokan jártak ideoda, kik a kajütajtók számát a saját jegyük számával hasonlították össze. Pole három különböző folyosón haladt végig, míg végre egy alkalmas kabint talált. Itt nem állt málha az ajtók mögött, a napfény két jókora kerek ablakon áradt be s üde volt a levegője.

- Ez megjárja, - mondta Pole megkönnyebbülten sóhajtva.

A három egymásba nyíló kabint egészen külön kis lakosztálynak lehetett tekinteni. A két hálókabint ugyanis egy jól berendezett lakószoba választotta el egymástól.

- Teljesen kielégítő, - dörmögte Pole. - Valószínűleg valami dollárkirály foglalta le, akinek a szükségesnél jóval több a pénze. Ezek a szobák bizonyára jók lesznek nekem - szellős, napos, minden olyan, amint én szeretem.

Most visszatért az első szobába s széjjelhúzta a hálórekesz függönyeit. Rendszerető ember lévén, egy összehajtogatott újságot vett ki zsebéből s azt az ágy lábánál, a takaróra terítette, hogy a hófehér huzatot be ne szennyezze csizmáival; miután kényelmesen elhelyezkedett, a függönyöket belülről ismét összehúzta s azzal a megnyugtató érzéssel fogott helyzete mérlegeléséhez, hogy így megmenekült minden véletlen fölfedezéstől. Ismét elfogta őt az a jóleső érzés, melyet minden újabb és merészebb vállalkozása idézett föl benne s most azon törte fejét, hogy vájjon ki bérelhette ki ezt a kis lakosztályt s milyen érzelmekkel fogadják majd őt ezen gyanútlan házigazdák. Ha a praktikus észjárásnak csak egy szikrája van is bennük, akkor mindenesetre gondoskodnak róla, hogy ő mint fedélközi utas tehesse meg az utat.

Nem is tudta volna határozottan megmondani, hogy nem a kínaiak társaságában utazna-e legszívesebben. Eddig nem igen nyílt alkalma megismerkedni a sárga fajjal s így nem is érintette kellemetlenül a gondolat, hogy hat napon át tanulmányozhatná a mennyei birodalom gyermekeit.

Nem, igazán nem emelne ellene kifogást. De épp oly kevéssé tiltakoznék akkor is, ha ezek az emberek mindenáron első osztályú jegyet akarnának váltani számára. Pole nem is gondolta lehetetlennek, hogy ez az eset is bekövetkezhetnék. Ő már azelőtt is kért kölcsönöket teljesen ismeretlen emberektől, mások pedig egyenesen ráerőszakolták, anélkül, hogy kért volna tőlük valamit.

Szokott optimista gondolkodásával egész nyugodtan helyet adott annak a hitnek, hogy e kabinok lakóira okvetlenül jó benyomást tesz s éppen azért nagyon szerette volna tudni, hogy az illető úriembernek nyakbősége megegyezik-e az övével. Tiszta, jól illő, kényelmes gallérokban nagy hiányt szenvedett, épp úgy elkelt volna néhány ing és egyéb fehérnemű is. Remélte, hogy a sors nem lesz oly kíméletlen s nem küld egy rövid, széles, bikanyakú embert ebbe a kabinba. Ez igazán ügyetlen játéka volna a véletlennek.

Mi lesz azonban akkor, ha a kabinok lakosai nem értenek egyet az ö következtetéseivel?

Stephen ezt a kérdést is igen nyugodtan mérlegelte. Nos, ebben az esetben talán kiszolgáltatnák a kapitánynak.

A kapitány minden valószínűség szerint egyike azon angol fajankóknak, kik valóságos királyok a hajójukon s az ingyen utast gyilkos pillantásaikkal valósággal fölnyársalják. Ilyenkor rendesen megállítanak egy hazatérő hajót s az ingyen utast egyszerűen átszállítják annak födélzetére. A hazatérő hajó visszaviszi az Egyesült Államokba s ott a törvény egyik paragrafusa szerint börtönre Ítélik. Hogy melyik ez a paragrafus, arra Stephen már nem emlékezett, de azt tudta, hogy a büntetés minden, csak nem kellemes. Ő tehát természetesen világért sem óhajtott sem a törvénnyel, sem a börtönnel összeütközésbe jutni. Kóborlásért már több ízben állt bíró előtt, de hála okos védekezésének és érveinek, eddig mindig kibújt a büntetés alól.

Egy társadalmi probléma előtt állott, melyet azonban cseppet sem óhajtott megoldani; börtönök belső berendezését ugyanis nem kívánta az elitéit szempontjából megismerni. Stephen a szabad természet gyermeke volt s a börtönök rácsos ablakán keresztül nem óhajtotta szemlélni a világot.

Egy amerikai egyetemen megszerezte a „Bachelor of Arts” címét és rangját s a heidelbergi egyetemen pedig a bölcsészet doktorává avatták föl. Az emberi természet tanulmányozását tűzte ki föladatául s üres zsebekkel bevándorolta az Egyesült Államokat. Vándor útjain az országút gyermekeinek módjára vergődött, nyomorgott, de sohasem fordult segítségért büszke rokonaihoz, a Poles of Hartwigokhoz, a híres Reginald de la Pole-nak, Anglia néhai „constable”-jének utódaihoz, kik egy jól ismert magánparkban laknak Filadelfiában.

Stephen nem ismerte a családi gőgöt; az ö szívében csupán lelkes szeretet lobogott az egész emberiség iránt. Melegen érdekelte öt, hogy mit miért tesznek az emberek, szeretett volna megismerkedni az emberiség minden fajtájával, 'összeköttetésbe óhajtott lépni velük s ha lehetséges segítségükre lenni.

Mindig illedelmesnek, szívélyesnek és barátságosnak lenni! Ez volt az ő jelszava.

Most is barátságosan mosolyogva feküdt a hálórekeszben s gondolkodott. Nem nyugtalankodott, csupán kíváncsi volt kissé. Remélte, hogy nem fedezik föl, mielőtt a révcsónak visszatér a kikötőbe.

Mikor a gőzhajó átmegy az Aranykapun, a révkalauz leereszkedik a kötéllétrán saját kis csónakjába s visszatér a partra.

Ha őt, Stephent e pillanat előtt fölfedeznék, akkor talán a révkalauzzal küldenék vissza s ez tényleg nagyon kellemetlen volna. Ennyi fáradság árán csupán az Aranykapuig juthatni!

Amint egyszer kijutnak a nyílt tengerre, talán még vihar is kerekedik s akkor csak nem állítja meg a kapitány a hajót, hogy egy ingyen utastól megszabaduljon. És - ej, hisz addig még sok minden történheti

Az ajtó nyikorgóit, amint valaki kívülről kinyitotta s ez a zaj fölriasztotta Stephent álmodozásaiból. A folyosón az egyik szobapincér hangja hallatszott.

- Itt van az önök kabinja. Igen, nagyságos kisasszony, ez az úrnak a kabinja, a legközelebbi ajtó pedig az önébe vezet. Úgy van, a középső a nappali szoba. Hallja maga fiú, az úrnak málháját hozza be ide! Igen, uram, szépen köszönöm! Fiú! Az ördögbe is siessen már, maga mandulaszemű kínai! Bocsásson meg, nagyságos kisasszonyom, de ezek az átkozott kínaiak kétségbe ejtik az embert. No én mindjárt megtanítalak sietni!

Stephen kikukucskált a függöny egyik hasadékán s két kínai hajóinast pillantott meg, kik egy egész halom, számtalan szálló címmel, vasúti és hajójárat bélyeggel teliragasztott málhát cipeltek be; három bőröndöt, két útitáskát, egy tarisznyát, két bőrből való kalapdobozt, egy nagy hölgykalapbőröndöt, egy fegyvertokot s néhány darab útitakarókba csavart golfverő botot.

Ezután egy úr, egy fiatal hölgy s a kis szobapincér léptek be s ez utóbbi, feltűnő londoni kiejtéssel tovább fecsegett.

2

- Hallja-e! Hozza ezt a csomagot a másik kabinba! Hamar! Hamar. Ezt ni! - mondta a pincér a szóban forgó málhára mutatva, - ezt itt, meg azt a nagyot - és amazt is! Négyet mindössze!

A kínaiak a parancshoz híven, egy ruhabőröndöt, az egyik útitáskát, egy alligátorbőrből varrott kézitáskát s a kalapbőröndöt a másik kabinba vitték.

- Óhajt még valamit, uram?

Az úr a fejét rázta.

Az ismeretlen körülbelül olyan magas lehetett, mint Stephen Pole, s nagyjából hasonló termetű is, azonban a Pole-nál jellemzően szembeötlő tulajdonságok nála oly fokozott mértékben mutatkoztak, hogy inkább hátrányos benyomást keltettek.

Az idegen alakja inkább soványnak látszott s kissé görnyedt volt, fiatal arcán máris mély ráncok mutatkoztak. Fekete haja gondosan igyekezett leplezni kezdődő kopaszságát. Csiptetője mögül félénk, merev tekintettel nézett elő kék szeme s a lelógó bajusz még szomorúbb vonást kölcsönzött amúgy is mélabús kifejezésű ajkának. Hosszú bő kabátjának szokatlanul magasan szabott, keskeny válla s kényelmes volta elárulta az angol szabót.

- Parancsol még valamit, uram?

Az ismeretlen ismét szó nélkül, tagadóan rázta fejét.

- Jól van, uram. A hajó félóra múlva indul, - folytatta a pincér s azután rögtön a kínaiakhoz fordult: - Halló, gyertek ide ti ketten! - De ugyanabban a percben megint az idegenhez intézte szavait: - Itt van a mai lap, ha még el nem olvasta volna. Az esti újság! Csöngessen, kérem, ha óhajt valamit. Stryker a nevem.

A kínaiakat előretuszkolva távozott s magára hagyta az idegent, ki az újságot szórakozottan forgatta ideoda. A fiatal leány átment a másik kabinba, mielőtt Stephen jobban szemügyre vehette volna.

A gong már néhány perccel előbb távozásra szólította föl azokat, kik nem szándékoztak útra kelni s most egyszerre görcsös remegés futott végig a hajó testén s az óriás megingott. Hangos parancsszavak hallatszottak a külső zajon át, de mindezt túlharsogta a szirénák éles üvöltése. Azután ismét teljesen megnyugodott a hajó s lassan és méltóságteljesen kisiklott Francisco öblébe.

Az idegen megkönnyebbülten sóhajtott s lehanyatlott a hálófülke közelében álló székre.

Az idegen közömbös mozdulattal nyitotta szét a lapot s olvasni kezdett; közömbössége azonban színlelt volt, mert keze erősen remegett.

Egy ideig nem hallatszott más, mint a nyomtatott papír zörgése és Stephen éppen azon gondolkodott, hogy miként jelentkezhetne a legjobb módon, midőn egy hosszan elnyújtott kiáltás fölijesztette álmodozásaiból.

- Ah, ah, ah! - tört föl az idegen kebléből s azután hallatszott, amint papírt tép össze.

Stephen óvatosan kikandikált. A férfi arca halálsápadt volt s rettentő aggodalom tükröződött rajta.

- Nellie! Nellie!

A kiáltás valóságos halálfélelmet árult el. Gyors léptek közeledtek, ruha suhogása hallatszott s a fiatal leány sietve belépett.

- Evan! - mondta s a férfit megragadta vállánál.

- Nellie! Nellie! Nézd! Nézd!

Tapogatva nyúlt az összetépett lap után, de sokkal gyöngébb volt, semhogy fölemelhette volna. Feje lehanyatlott s arcát kezébe temette.

- Mi bajod, Evan? Oh, édes, jó fivérem, mi bajod?

Az idegen fölemelte fejét s meredten szemlélte a fiatal leányt. Ajkai mozogtak, de nem bírt szólni. Egyszerre fölkacagott - oly gyönge, mekegő kacagás volt.

- Evan, beszélj hát!

A férfi idegesen babrált a lappal.

- Itt... itt... Nellie, ők tudják. Benne van a lapban. Ebben a cikkben olvashatod, hogy E. V. Kamikon, nővérével a „Tatár" nevű hajón időzik s teljesen jogosult eme föltevés, - akkor hát itt a hajón ismerik a mi valódi nevünket. Igen! Igen! És én Istenem, Nellie, nekem el kell hagynom a hajót! Most, hogy tudják, nem merek többé az Óceánon maradni. Félek, Nellie, hogy elfognak. Mindent elkövetnek majd, hogy hatalmukba ejtsenek, mindent! Hiszen ismered őket. Tudod, mire képesek, hogy megnyissák ajkamat. Mit törődnek ők a törvénnyel. ók ülnek törvényt! Megvesztegetik a törvényhozás embereit. Azt hittem, Nellie, hogy megmenekültünk tőlük, de most tudják, hogy itt, ezen a gőzhajón vagyunk. Most végem van, végem!