Harkányi Árpád – Zárug Zita

Hogyan utazzuk be a világot napi 3533 Forintból?

Copyright © Harkányi Árpád, Zárug Zita, 2017

Szerkesztette: Lovas Gábor

Borítóterv: Szabó György
Illusztrációk: Kőszeghy György

Hungarian edition © Kulcslyuk Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva!

ISBN 9786155281921

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter
Tördelés: Jeges Erzsi

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

Előszó

Utazni sokféleképp lehet. Mi azt választottuk, hogy mindketten felmondtunk a munkahelyünkön, és négy év alatt körbekerékpároztuk a földet. 46 országban jártunk, és 40.000 kilométert tettünk meg a kerékpárokon, amiket útközben sokszor hátra is hagytunk, hogy néhány hétre vagy hónapra hátizsákos utazóvá váljunk. Az út alatt átlagosan napi 3533 forintot költöttünk fejenként, amelyben a repülőjegyek, a szállások, az étkezések, az esetleges kórházi ellátás, de még a kerékpárok pótalkatrészeinek költségei is benne vannak, egyszóval minden; a teljes életünk 1550 napig. Honnan tudjuk ilyen pontosan ezt az összeget? Ez egy nagyon fontos kérdés! A könyvből kiderül a válasz, sőt az is, hogy ez a költség hogyan oszlott meg az élet és az utazás előbb említett, különböző területei közt. Az egész utazáshoz szükséges pénz közel kétharmadát útközben teremtettük elő, hiszen mikor elindultunk, még csak másfél-két évre terveztük az utat. Ez a könyv arról szól, hogy mindezt hogyan csináltuk, illetve hogyan csinálnánk most még ügyesebben, ha ma indulnánk el. Kezdetben ugyanis – főleg indulás előtt – tele voltunk kérdésekkel és kételyekkel, és nem volt kit megkérdeznünk, hiszen senkit sem ismertünk Magyarországról, aki ekkora utat tett volna meg. Ezért ezt a könyvet pontosan úgy írtuk, mintha csak az elindulás előtti énünknek írtunk volna.

Apropó, mi! Elfelejtettünk bemutatkozni. Zita és Árpi vagyunk, egy hétköznapi, budapesti házaspár. 2010 nyarán kitaláltuk, hogy jó lenne körbeutazni a világot, amit végül meg is tettünk. Amikor elkezdtünk erről álmodozni, még csak jegyesek voltunk, ezért végül ez az út lett egyben a nászutunk is. (Igen, megpróbáltuk a „világ leghosszabb nászútjaként” világrekordként is elfogadtatni, de elutasítottak, mondván ez így nem elég specifikus leírás.) Útközben nemcsak mérhetetlenül sok élmény ért minket, hanem rengeteg hasznos tapasztalatot is szereztünk. Kitanultuk az olcsó és okos utazás minden csínját-bínját, felfedeztünk egy csomó nagyszerű lehetőséget, és rengeteg hasznos módszert sajátítottunk el, amelyekkel nemcsak olcsóbb, de még izgalmasabb és szebb is lett az utazásunk. Ezekre mind-mind kitérünk a könyv oldalain, miközben a személyes élményekből sem lesz hiány. Biztos fogsz találni köztük olyat is, amit semmilyen körülmények közt nem csinálnál utánunk (sőt, lehet, hogy azóta már mi magunk sem ismételnénk meg), és ez teljesen jól van így. Ahogy már említettük, utazni sokféleképp lehet, konkrétan hétmilliárdféleképpen, hiszen mind különbözünk. Nem szeretnénk tehát megmondani, hogy hogyan utazz, hiszen azt csak te tudhatod, meddig terjed a komfortzónád, és miért vagy hajlandó elhagyni azt. Viszont megmutatjuk neked, hogy a világ egy sokkal jobb, barátságosabb és szerethetőbb hely annál, mint ami a hírekből látszik belőle, és hogy sosem volt még olyan könnyű és olcsó beutazni, mint manapság. Ehhez szeretnénk egy nagy, inspirációs löket mellett sok nagyszerű tanácsot, ötletet és lehetőséget mutatni. Ez a könyv nem klasszikus élménybeszámoló vagy útinapló, a benne bemutatott történések nem követnek időrendi sorrendet, hanem témák szerint csoportosulnak, és közel sem fedik le a teljes utat. Arra több ezer oldal sem lenne elég, és ilyen módon már amúgy is lejegyeztük az utazást. Ha arra vagy kíváncsi, hogy napról napra mit csináltunk, és mi történt velünk az öt földrészen, itt több hónapra való olvasmányt találsz ezekről: http://360fokbringa.hu/hu/tartalom/.

Ha nincs kedved végigolvasni a 600 blogbejegyzést, de felkeltette az érdeklődésed, hogy mégis hogyan volt bátorságunk mindehhez, miért csináltuk, és egyáltalán, hogyan vittünk végig egy ekkora kihívást, úgy, hogy közben szinte minden pillanatát rettentően élveztük, lapozz tovább!

1.
Az utazás lélektana

Írta: Zita

Egyáltalán, minek indultatok el?

Pont azért, amiért egyszer talán majd te is, vagy ami miatt talán vágysz rá: mert fantasztikus, megismételhetetlen és emberformáló élmény, mely nem kevés hitet is ad annak, aki belevág.

Sokan mondták nekünk, hogy szerintük ez felesleges időpazarlás, hiszen amíg elvoltunk, nem kerestünk pénzt (holott igen, csak másképp), nem építettük a karrierünket (helyette inkább a jellemünket), nem alapítottunk családot. Akkor meg mire volt jó ez az egész „utazgatás”? „Nyaralgatás”? Ha téged is hasonló kérdések gyötörnek nagy vágyaid megvalósításának küszöbén, akkor bátorításképp elárulom, hogy mi sem tudtuk, mibe vágunk bele. Őszintén szólva, azt sem tudtuk, hogy egyáltalán véghez tudjuk-e vinni mindazt, amit szerettünk volna? Hogy tényleg körbe tudjuk-e tekerni a földet? Lesz-e elég erőnk? Lesz-e végig elegendő kitartásunk, kedvünk? Nem fogy-e el a pénzünk? Nem betegszünk-e meg? Kikkel fogunk találkozni? Hol fogunk aludni? Fognak-e bántani, esetleg kirabolni (vagy valami még rosszabb)?

A választ nem tudhattuk, inkább azt igyekeztünk felmérni, hogyan tudnánk a „legrosszabbra” is felkészülni? Biztosításunk ugyan nem volt, de beadattuk a létező összes ajánlott oltást. Nem tudtuk, pontosan milyen helyzetekbe kerülünk majd, de a lehetőségeinkhez mérten a legjobb felszerelést szereztük be. Nem tudtuk, hol és milyen módon tudunk majd pénzhez jutni, de bíztunk a nemzetközi bankokban és abban a pár száz dollárban, amit ide-oda rejtettünk a táskáinkban. Egyszóval hittünk benne, hogy valami nagyon jó fog velünk történni, de fogalmunk sem volt, hogy pontosan mi lesz az, és, legfőképp, hogy hogyan. Szerintem ehhez kell a legnagyobb bátorság: merni lépni, és magunk mögött hagyni az állóvizet.

Van valami csodaszép az emberi testben, abban, ahogy a szavaink, gondolataink és vágyaink megtestesülnek, cselekvéssé válnak: gondolj csak arra, hogy álló helyzetből felemeled a lábad, és egy erőteljes lendítéssel megteszel egy lépést. Esetleg próbáld is ki. A lendület ereje már vinne tovább – kevesebb energia kell a következő lépés megtevéséhez, mint ahhoz, hogy megálljunk, majd újra elinduljunk. Így képzelem el a nagyobb döntéseket is: az első lépést a legnehezebb megtenni, utána már visz a lendület, forognak a kerekek.

Poldival, aki hatvannyolc éves nőként egyedül vágott bele egy kerékpártúrába, még az út elején, Szerbiában találkoztunk, ahogy mosolyogva tolta fölfelé kerékpárját az emelkedőn. Nagyon megdöbbentem, amiért ennyi idősen, nőként, ráadásul egyedül neki mert vágni a túrának, ő pedig nem értette, hogy mégis mire föl. Mint mondta, kifogást százat is talált volna, illetve adódtak maguktól is. Viszont, ha azt nézzük, hogy valami megtevéséhez mi az, ami már megvan, akkor máris egészen más a helyzet. Akkor eleve más színben látjuk a dolgokat, vagy, Poldi szavaival élve: „máshova helyezzük a fókuszt.” Ezt később már mi is jobban megértettük, a szemléletünk az utazás során átformálódott. Amikor valami rossz, problémás dolog történt velünk, akkor a kezdeti sokk után vettünk pár nagy levegőt és azon kezdtünk el gondolkodni, hogy ha már ez és ez így meg így megtörtént velünk, akkor mit tudunk mi tenni azért, hogy jobb legyen a helyzet? Például kiderült, hogy az előzetes információk (jobban mondva hitegetés) ellenére a Banglades-Mianmar határon nem tudunk átmenni, teljesen más útvonalat kellett választani, és még repülnünk is kellett. Vagy amikor Pakisztánban elakadtunk a porhomokban, és keservesen tolni kellett. Vagy amikor Árpi kerékpárján egy fontos tartóelem a két éves folyamatos masszív túlterelés miatt Ausztráliában eltört és nem tudtuk folytatni az utat. Vagy amikor rühesek, dengue lázasok lettünk, vagy bármilyen betegség miatt meg kellett állnunk. Elég sok ilyen helyzetet fel tudnék sorolni, mégis, ha megkérdezi valaki, hogy „És soha nem történt veletek semmi baj?”, némi gondolkodás után azt válaszolom, hogy nem. Nem, mert ezek nem bajok, problémák vagy katasztrófák voltak, hanem helyzetek, amiket meg kellett oldanunk. Ugye te sem gondolod, hogy bármi az életben olyan könnyen jön, hogy semmilyen áldozatot, küzdelmet vagy kitartást nem igényel?

Helyzetek voltak, nem problémák. És itt a lényeg! Már a megfogalmazásban, szóhasználatban tetten érhető. Persze, hogy kiakadtunk néha, voltunk fáradtak, elkeseredettek, sőt, még sírtam is többször, mert fájt a láz és betegség, elakadtunk valahol, nem a tervek vagy vágyak szerint haladtak néha a dolgok. De megcsináltuk! Kisakkoztuk! Megoldottuk! Dobott egy helyzetet az élet, mi pedig válaszoltunk rá. Pl: buszra szálltunk, visszatértünk Bangladesh fővárosába és átrepültünk Thaiföldre. Pakisztánban a porhomokban elakadva elkezdtünk röhögni a helyzeten, hogy „Na hát nem igaz, hogy már megint történik valami!”, csináltunk fotókat és videókat, majd összeszorítottuk a szánkat és toltuk. Az eltörött elem miatt kértünk segítséget a korábbi szállásadónktól, és egy kerékpárboltban kapott hasonló alkatrészből Árpi hekkelt valami ideiglenes megoldást, amivel kibírta a kerékpár a postán érkező új alkatrész megérkezéséig. (Az amúgy nagyon segítőkész gyártó azóta eleve erősebbet rak ebből az alkatrészből ezekbe a kerékpárokba) Ha betegek lettünk, akkor pedig kivettünk egy hotelszobát és pihentünk, orvoshoz vagy kórházba mentünk, ugyan úgy, mint ha itthon lettünk volna… Mindenre van megoldás, és a döntés a mi kezünkben van, hogy áldozatai leszünk a problémának, vagy cselekvő részvevői a helyzetnek, és lépünk valamit az ügyben. Mindig kérdezd meg magadtól: „És mit tehetek én ebben a helyzetben, hogy jobb legyen?”

Szavaink és gondolataink teremtő és életformáló erejének további boncolgatásába most nem kezdenék bele, hiszen valamilyen mértékig a könyv összes története arról tanúskodik, hogy mivel hittük és mertük, lám, megtörtént.

Emlékszem, szép, napsütéses délután volt, arról beszélgettem Árpival, a világítós, szovjet földgömbömet forgatgatva, hogy milyen jó lenne utazni. Messzire. Nekem nagyjából mindegy volt, hogy hova, de, mivel kamaszkorom óta erről álmodoztam – szó szerint alig múlt el nap anélkül, hogy gondoljak rá –, nekem csak az volt a lényeg, hogy menjünk, és lássunk világot! A hátizsákos és stoppolós terveimből hamar kerékpározás lett (Árpi javaslatára), majd kezdtük egyre messzebb és messzebb tolni az úti célt . Először csak Indiáról, aztán már Dél-Kelet Ázsiáról volt szó. Ha viszont már eljutunk Indonéziáig, Ausztrália lényegében a szomszédban van, onnan pedig már csak egy köpésre Új-Zéland! Na és onnan hogy jutunk haza? Drága lenne a repülőjegy, és unalmas lenne ugyanott visszajönni, viccelődtünk. Hozzácsaptuk hát az amerikai kontinenst is a tervhez, és így született meg egy délután alatt a földkörüli kerékpáros út ötlete. Olyannyira őrült gondolat volt, hogy még csak magunk közt és sutyorogva mertünk beszélni róla, főleg, hogy az is kezdett körvonalazódni, hogy ez lesz egyben a nászutunk is.

A család persze nem repesett az ötlettől, érthető módon. Egy kétéves úttal ijesztgettük őket (amiből végül a duplája lett…), melynek során ki tudja, mi történhet velünk ott messze - naná, hogy féltettek. Édesanyám reakciója jól szemlélteti a helyzetet. A BringaExpón voltunk, az egyik szponzorunk standjánál szórólapoztunk, hogy hirdessük az utat. Édesanyám is kijött segíteni, felmarkolt pár szórólapot, és, míg én másokkal beszélgettem, fél füllel meghallottam egy beszélgetéstöredéket. Jaj, az én kislányom, jaj, hogy elmegy ilyen messzire, mi lesz vele… - szólt féltő hangon, majd valamivel később: Ó, az én lányom milyen nagy útra megy – büszkélkedett. Hát valahogy így keveredett a féltés és a büszkeség a szülőkben.

Reakciókból pedig kaptunk hideget-meleget. Mindenkinek megvolt a véleménye az ötletről. Volt, aki irigykedett, és volt, aki féltett minket, de olyan is, aki ezt tartotta a leghülyébb ötletnek az egész világon. Ha minden véleménnyel és az azokkal együtt felénk kinyilvánított megannyi érzelemmel is foglalkoztunk volna, kikészültünk volna. Ha hasonló terveket dédelgetsz magadban, tudd, hogy mind támogató, mind negatív, nem kevés érzelmi töltettel is bíró véleményeket fogsz kapni, melyek megnehezítik a dolgod, ha nem vagy biztos az elhatározásodban. Amíg nem vagy az, jobb csak szűk körben megosztani a terveidet, de a legjobb, ha felveszed a kapcsolatot olyanokkal, akik már csináltak hasonlót, olyasmit, amit te is tervezel. Ha vitorlázni szeretnél, van több magyar is, akik keresztülszelték az óceánokat, fordulj hozzájuk. Ha a túrázás vagy a stoppolás érdekel, nagyon sok csoport és társaság van, valamint cégek is, amelyek mindenféle helyekre szerveznek utakat, náluk is lehet kérdezősködni. Ha kerékpározni vágysz, tudok egy házaspárt, akik megkerülték a földet… De amúgy tényleg nagyon sok kerékpáros van, olyanok is, akik csak egy-egy régiót járnak be alaposabban, szóval, ha helyspecifikus a vágyad, tudsz olyanoktól kérdezni, akik már jártak az adott helyen. Ha fél lábon szeretnéd körbeugrálni a kontinenst…, hát, ilyesmiről nem tudok, talán te lehetsz az első! De egyébként gyanús, hogy nem leszel egyedül az ötleteddel. Nemrég akadtam rá két fiatal, mozgássérült fiú blogjára^1, akik kerekesszékkel járják az utakat, maguk mögött húzva egy kisebb utánfutót, benne a csomagjaikkal (így a sátrukkal) is. Elképesztőek, vagányak és őrültek, de legfőképp tiszteletre méltó a vállalkozásuk. Az ő példájuk is mutatja, hogy nem érdemes hagyni, hogy bármi visszatartson a céljaid elérésében, hiszen nincs lehetetlen.

1 https://www.facebook.com/groups/tijmenhector/

Számomra az volt igazán hívogató, hogy megnézhessem a helyeket, akiket gyerekként a természetfilmekben láthattam. A mesefilmek mellett ezeken nőttem fel, a távol élő törzsek, a hihetetlen természet és az érdekes látnivalók világában. (Ilyen például a Bolívia és Peru határán fekvő Titicaca-tó és a csoda, hogy az ott úszó nádszigeteken élnek emberek.) Fiatalon úgy néztem egyik-másik ilyen helyre, hogy na, ide sem fogok soha eljutni. Mikor aztán mégis sikerült, és egy turistahajó fedélzetéről leléptem az első szigetre, amit meglátogattunk, hosszú percekig csak álltam megilletődve, szárítgattam a könnyeimet, és próbáltam felfogni, hogy tényleg itt vagyok. (Onnan hoztam el magammal két kis darab nádszálat, melyeket egy kis képkeretbe tettem, emlékeztetőül, hogy lám, ez is megadatott.) Hiszem, hogy mindannyiunknak vannak ilyen túl messzinek, elérhetetlennek, túl drágának tűnő vágyaink. Ezek esetében (mint az én példámnál is), ha valamilyen rajtunk kívül álló dolog hátráltat, a probléma megoldhatóvá válik. Hittem is én tizenöt évesen, hogy egyszer majd kerékpárral körbejárom a világot… Aztán tessék! A vágyaink néha teljesen váratlan módon válnak valóra, úgyhogy járjatok nyitott szemmel! Én és a kerékpározás… ugyan. Korábban az agyam leghátsó sejtjének legkisebb cellájának legapróbb szegmensében sem gondoltam arra soha, hogy így utazzam be a világot. Részben azért, mert sosem voltam sportos, másfelől meg nem igazán kerékpároztam. Hogy ehhez képest az, hogy mégis letekertem több, mint 40.000 kilométert, többről szólt, mint izomzatról. És hidd el, ha nekem sikerült, neked is összejöhet bármi.

Mostanában kocogok, hogy kezdjek valamit magammal. Egyáltalán nem szeretem, de, mivel talán ez a legpraktikusabb mozgásforma (egyszerű, gyors, ingyenes és nagy hatásfokkal űzhető), rászánom magam, még akkor is, ha úgy érzem magam közben, mint aki már becsinált, de még megpróbál feltűnés nélkül eljutni a vécéig. Azért igyekszem, de akárhogy is, mostanában néha elmerengek azon a dilemmán, hogy miért mehetett olyan jól a világjárás kerékpáron, ha közben alig bírok három kilométert kocogni a sétányon? Hát azért, mert a bringás földkerülés nem a sportról szólt, ott a kerékpár csak eszköz volt. Ha csupán ilyen sokat akartam volna biciklizni, megkerülöm kétszázszor a Balatont, és akkor valószínűleg hamarabb is végeztünk volna, a család és barátok nem kis örömére. Én azonban nem sportemberként éltem meg ezeket az éveket, hanem utazóként – aki történetesen kerékpáron közlekedik. Sokan kérdezik, hogy hogy voltam képes ennyit tekerni? Jelentem, így: a nagyszabású cél érdekében használtam egy eszközt, történetesen a kerékpárt, amivel valóban fantasztikusan be lehet járni a világot. Közben érzed az illatokat, csodálhatod a tájat, ahelyett, hogy csak elsuhannál mellette, teljesen tiéd a pillanat, bármikor megállhatsz, teljesebben átéled az élményeket, mint autóban ülve. Szerettünk beszélgetni az emberekkel – ez volt az utunk egyik meghatározó vonása, amiben a kerékpáros közlekedés szintén megkönnyítette a dolgunkat. A gyaloglás az egyetlen másik utazási forma, ami hasonlóan sok élménnyel szolgál, de úgy viszont nagyon lassan haladtunk volna. Mióta hazatértünk, itthon is kerékpárral járok, ami szinte egy új dimenziót nyitott meg számomra.

Mindenki más indíttatással vág bele egy ilyen útba – vagy egyáltalán, bármibe, amivel kilépünk a munka-számlafizetés-fogyasztás örök körforgásából. Sokan rájönnek, hogy rövid az élet, és még „most” kellene csinálni valamit. Vannak, akik azért, hogy ne égjenek ki, esetleg karrierváltás idején iktatnak be egy vargabetűt. Akad, aki az egyetemről kiszabadulva, az „örök kötöttség” előtt vág neki valami őrült(ebb) utazásnak. Ilyen és még ennél is változatosabb indokokból utazókkal is találkoztunk az úton töltött négy évünk alatt, és már azt megelőzően is. Mondogatjuk, hogy mi mindig az őrültekkel futunk össze, és itt a hasonszőrűekre gondolunk, akikkel kvázi egy klikket alkottunk, mivel ők is a „társadalmon kívül” éltek, akár csak mi. (Ez nagyjából olyan érzés, mint mikor összefutsz egy másik magyarral a világ másik végén, és kiderül, hogy ugyanabba az általános iskolába jártatok.)

Mióta visszajöttünk, inkább a jelenben élünk, tudatosabban osztjuk be az időnket, fontosabbak lettek számunkra a (családi és baráti) kapcsolataink is. Egyszóval: tudatosabban élünk. De mit is jelent mindez?

Sok interjúban, barátoktól és még idegenektől is megkaptunk azt a kérdést, hogy nem hiányzik-e az utazás, esetleg, hogy nem rossz-e újra itthon, valamint, hogy vissza tudtunk-e illeszkedni? Volt, aki ezeket hazaérkezésünk után két évvel tudakolta meg a piacon vásárolva (részemről: mackónadrágban, bal kezemben kosárral, a jobbal zöldségeket tapogatva). Nos, lehet, hogy akkor olyannak tűnhettem, mint akinek épp most van flashbackje a tádzsikisztáni hegyekről, és már nagyon megbánta, hogy hazajött, de, őszintén szólva, igazándiból csak épp azon morfondíroztam, hogy elég frissnek tűnik-e az uborka. Az én olvasatomban ezek a kérdések ugyanis mind azt sugallják, hogy míg távol lenni csodálatos, visszajönni viszont nagyon rossz. Ez a koncepció részben azért is alakulhatott ki, mert sokan csak („csak”) nyaralni, egy-két hétre mehetnek el valahová, és olyankor, persze, nagyon rossz visszajönni, hiszen még épp csak elutazott az ember, épp csak barnult egy kicsit, épp csak végigkóstolta a koktéllistát, és hopp, már haza is kell jönni, vissza a hülye főnökhöz, munkánkhoz, a hétköznapokba. Így, persze, valóban rossz hazajönni. Nekünk négy év alatt az életünk részévé vált, hogy úton vagyunk, ami így már nem utazás volt onnantól, hanem életforma. Ugyanúgy éltünk, dolgoztunk és léteztünk, mint bárki más, csak más időbeosztással, más módon. Higgyétek el, noha, persze, másképp, de az utunk során is ugyanúgy éltünk, mint itthon, és nem „utazgatás” vagy „nyaralgatás” gyanánt éltük meg. Másfelől tudatosan készültünk is a hazaérkezésre. Furcsa érzés volt például tudni a hazaérkezésünk dátumát. Hiszen az utunk nagy része képlékeny és „végtelenített” volt, folyamatosan tervezés alatt állt, de a hazaérkezésre sokat készültünk. Pontos dátumot szerettünk volna, hogy a család és a barátok, illetve ismeretlen ismerősök eljöhessenek, és tudjanak velünk együtt tekerni a magyar határtól, vissza, Budapestig. Emiatt hétvégére kellett terveznünk, és, mivel Párizsban szállt le a gépünk, Árpi az utolsó kétezer kilométert milliméterre pontosan megtervezte.

A kezünkben volt tehát a repülőjegy, ami lényegében határt szabott addigi, végtelennek tűnő utazásunknak. Olyan érzés volt tudni a hazaérkezésünk dátumát, mintha megtudtuk volna, hogy mikor fogunk meghalni. És ezt a lehető legpozitívabb értelemben tessék érteni! Az élettervezés egyik bevett módszere elképzelni magunkat a halálos ágyunkon, és azon elmélkedni, hogy mivel kapcsolatban bánnánk meg, hogy nem tettük meg. A feladat szerint ez egy jól megalapozott „aha”-pillanat lehet, ami lökést adhat, hogy akkor nosza, cselekedjünk, amíg még élünk. Nekünk ez a hátralévő idő fél év volt, és onnantól csökkent folyamatosan. Elkeseredhettünk volna, de inkább örültünk, élveztük, átéltük, megünnepeltük a megelőző három és fél évet, és a hátralevő időt is. „Nekem egész évben annyi szabadságom nincs, mint amennyi nektek a négyéves útból hátra van, helyettem is élvezzétek”, írta egyik kommentelőnk. Így is tettünk, és ez része volt annak a rákészülésnek, amit a hazaérkezés jelentett. Másfelől négy év azért mégiscsak négy év… Hosszú volt, teljes volt, kerek volt, készen álltunk a hazaérkezésre.

A legfontosabb az volt, hogy átalakult a szemléletünk. Az egyszerű, emberi, hétköznapi pillanatok sokszor többet nyújtottak, mint a legnagyobb turistalátványosság. Az, hogy nem szeretjük a túlzsúfolt, „turistás” helyeket, csak ráerősített minderre. A Tádzs Mahal, az Angkor Wat, a Hạ Long-öböl, a Machu Picchu, a Chichén Itzá, a Grand Canyon vagy a Himalája, a Megváltó Krisztus szobra Rióban… mind csodálatos és kihagyhatatlan látnivalók, de nekünk mégsem ezektől volt az az utazás, ami. A savát-borsát azok az egyszerű vagy épp rendkívüli találkozások adták, amelyeket naponta többször is átéltünk: megélni, hogy az emberek jók voltak hozzánk, netán kíváncsiak, nagylelkűek és vendégszeretők, mindezek hihetetlen többleterőt adtak. Persze, amikor nyaralásról vagy bármilyen egyéb szolgáltatásról van szó, akkor vannak elvárásaink. Ezt fizetem, ezt kérem – még a pszichológusok által összeállított „asszertív jogok listájában” is benne van, hogy amiért fizettem, arra igényt is tarthatok. Ez amúgy rengeteg félreértésnek és vicces vagy idegesítő helyzetnek is a melegágya lehet (főleg) Ázsia sok országában. A helyiek valahogy mindig másképp gondolják, hogy nekünk mi „jár”, és nem értik a vásárlói panaszt. Meg ugyebár a konfrontációmentes társadalom, meg a kultúrköri különbségek, és a többi. Egyszer például nem kaptam meg a kis étkezdében a reggelire rendelt rántottát, és vártam majd félórát, mert a pincér nem mert konfrontálódni, és megmondani, hogy nincs tojás. Persze az éhségtől és az időhúzástól százszor idegesebb lettem, mint attól, hogy mást kellett rendelnem, tehát rosszul taktikázott, de sebaj. Olyan is volt, hogy egy kis üdítősnél mangólét rendeltem, és ananászlét hoztak ki. Amikor ezt, csak úgy mellékesen megemlítettem az asztaltársaságnak, a vendéglátónk óva intett attól, hogy szóljak a pincérnek, azt ugyanis nem illik. Csak igyam meg békésen, és kész. Nem konfrontálódunk. Egyszer egy kis, vietnami pékségben a kiszolgáló személyzet, amint meglátott, vihogva és pisszegve a pult alá bújt, de a fejük persze kilógott. Kicsit olyan volt a helyzet, mint amikor egy kétéves kisgyerek letakarja a szemét, és azt mondja, hogy elbújt, keresd meg. Persze ebben inkább az angol nyelv ismeretének hiánya és az ebből fakadó, lámpalázas félelem játszott szerepet náluk: el nem viselték volna, ha valamit rosszul tudnak vagy rosszul szolgálnak ki, és emiatt szégyenbe kerülnek. Ezek olyan különbségek, amiket jó tudni és ismerni, de legalábbis eléggé nyitottnak kell lenni ahhoz, hogy odafigyeljünk rájuk.

De, ha már kiléptünk a turistaszerepkörből, és utazók lettünk (fontos különbség!), rögtön más fényben fogjuk látni a dolgokat. Ez egy afféle kölcsönhatás: ha nyitottan állunk a dolgokhoz, akkor új lehetőségek fognak szembejönni, így megerősödünk a nyitottságunkban. Számomra „a vonzás törvénye” vagy a „félig teli, félig üres” ugyanarra vonatkozik; ahogyan látom és befogadom a dolgokat, ahogyan hozzáállok, ahogyan gondolkodom – mindig ezeket fogom visszakapni, ez a kölcsönhatás fogja kitölteni az életem, illetve, negatív történések esetén meglátom majd az előre vivő jelzéseket, lehetőségeket. „Vigyázz, hogy világosat gondolsz-e, vagy sötétet; mert amit gondoltál, megteremtetted.”(Weöres Sándor: A teljesség felé)

Utunk során találkoztunk Andree-val, aki már kezdett besokallni a munkahelyétől, ezért utazott – gyakorlatilag mindegy volt neki, hogy hova, csak messze legyen. Így kötött ki Hanoiban, Vietnamban: megvette a legolcsóbb repülőjegyet, úgy, hogy nem is igazán tudta, mihez fog ott kezdeni. Azzal indított hát, amit mindannyian tennénk: turistáskodott, várost nézett, és ehhez kerékpárt is bérelt. Annyira megtetszett neki a két kerekes életmód, hogy amikor visszavitte a bérelt kerékpárt, megkérdezte, hogy megvásárolhatja-e, vagy hol szerezhetne egyet? Így jutott hozzá egy alig 15.000 forintos, alumíniumvázas, egysebességes, nagyon egyszerű darabhoz, amire hátul felkötözte a hátizsákját, és elindult délnek. Útközben találkoztunk vele, mikor már pár száz kilométerre volt Hanoitól. Kérdeztük tőle, hogy tényleg végig ezzel a roppant egyszerű, olcsó kerékpárral közlekedett? A válasza egyértelmű igen volt, mi pedig csodáltuk őt, és ujjongtunk, hogy végre, van igazi, valós példa arra, hogy nem a felszerelés teszi az utazót. Hiszen mi végül is joggal kaphattuk meg a kritikát, hogy könnyű nekünk, ilyen szuper felszereléssel egyszerű nekivágni az útnak, „de nekem ez nem menne” – gondolják sokan. Az utazás egyszerűségét és könnyű kivitelezhetőségét Andree esete is híven példázza, ahogy azt is, hogy megy ez mindenféle komolyabb anyagi ráfordítás nélkül is.

Most akkor utaznom kell ahhoz, hogy boldog legyek?

Még évekkel ezelőtt elutaztam Taizébe, hogy részt vegyek egy egyhetes, csöndes lelkigyakorlaton. Igen, ez azt jelentette, hogy nem beszéltünk egy egész héten át, ami elsőre elég furán hangzik, de sikerült megtapasztalnom ennek igencsak mélyre ható, jótékony hatását: elkezdtem a fontosabb dolgokra figyelni. Nem a hétköznapi zsizsegés és „small talk” foglalta le az időm egy részét, hanem arra tudtam fókuszálni, ami fontosabb; másképp fogalmazva: hagytam teret és időt a fontos dolgoknak. A lelkigyakorlat vezetőjének egyik tippje az volt a fókuszálás elősegítéséhez, hogy próbáljunk meg mindent lassabban csinálni. Lassabban enni, lassabban sétálni, álljunk meg néha, és figyeljük meg a virágokat, a tájat, bármit, ami körülvesz minket. Na de miért mesélem el mindezt?

Amikor hazatértem erről az intenzív lelkigyakorlatról, egészen megdöbbentem, hogy azok a gyönyörű virágok, a falevelek susogása, a megélt idő nem veszett el számomra, hanem valósággá vált. Az utcában, ahol felnőttem, megtaláltam ugyanazt a bokrot ugyanazzal a virággal, amire a lelkigyakorlat alatt is úgy rácsodálkoztam, megfigyeltem a házunk előtt álló fák leveleinek ritmikus susogását (hogy milyen megnyugtató is tud lenni!), lelassultam, és minden kerekebbé vált körülöttem. Ebben az utcában nőttem fel, mégis, a tudatos figyelem és csönd tette elérhetővé számomra e szépségek megismerését.

Nincs szükség ahhoz világkörüli útra, hogy világot látott ember legyen belőled. A belső hozzáállás legalább olyan fontos – ha nem fontosabb –, mint az, hogy a világ hány csodáját láttad, vagy hány pecsét van az útleveledben. Idevág az egyik kedvenc idézetem Franz Werfeltől: „Minden hely ugyanannyit ér, mert magunkban visszük az egész külső világot” (A Musza Dagh negyven napja). Mikor sokan megkérdezik, hogy nem rossz-e újra itthon lenni (vagyis: nem utazni), aztán meg csodálkoznak, amiért azt válaszoljuk, hogy nem, sőt jó, ez a lényeg: nem attól leszel boldog, ha épp utazol vagy nyaralsz. És, bár van ráció a munkahét 5+2 napos felosztásában, az ünnepnapokban, a tervezett nyaralásban, hiszen szükség van pihenésre, ünnepekre, nagyon elszomorít, mikor azt hallom, hogy „végre péntek van” vagy „legyen már szünet”, esetleg „a fenébe, már megint hétfő van”. A helyzetekhez való hozzáállásod, a hála és béke érzése, hogy tudod, a helyeden vagy – ezek fognak boldoggá tenni, bárhol is legyél, és bármit is csinálj közben.

Ebben sokat segített nekünk, hogy a jelenben élünk. Tulajdonképpen nem is nagyon volt lehetőségünk másképp élni, mindig az aktuális pillanattal kellett valamit kezdeni: enni kellett, főzni kellett, alvóhelyet keresni, tekerni a biciklit, a helyiekkel interakcióban lenni, mindig volt valami, mindig épp történt valami, valamit mindig meg kellett oldani. Ez a fajta életvezetés azért jöhetett létre, mert kevés volt a rutinunk, nem igazán tudtunk automata üzemmódba kapcsolni, és csak menni az árral. Automata üzemmód alatt például azt értem, amikor hétvégén autóval mész bevásárolni, és egyszer csak észreveszed, hogy a munkahelyed felé vetted az irányt. Fel sem tűnt, csak mentél a szokott csapáson. Ugyanemiatt tűnt egyszerre nagyon hosszúnak, lassúnak és eseménydúsnak is az utazás. Ahogy az ember idősödik, a megszerzett rutin(ok) miatt egyre sűrűbben kapcsol be a mindennapokban ez az automata üzemmód. Ezért érezzük azt az évek múlásával, hogy egyre gyorsabban pörög az idő. Mivel minket ezen az úton szinte mindennap értek új kihívások és élmények, ez az automata életmód sokkal kevesebbszer kapcsolt be nálunk. Ebből a szempontból négy évig újra gyerekek lehettünk, mert sok mindent először tapasztaltunk meg, így alaposan megcsodáltuk ezeket a dolgokat, és mélyen átéltük az út során tapasztaltakat.

Ez az életérzés alakult át bennünk életformává: már nem hiányoljuk az utazást, mert az élet maga az utazás. Nem kell elutazni ahhoz, hogy jó legyen, elég meglátni a szépet a mindennapokban. Helyben utazunk, nem a hétvégét várjuk, hogy boldogok lehessünk. Ez nem ördöngösség, neked is mehet, ha odafigyelsz rá. Tudatosság kell hozzá, hála és figyelem. Nem szabad hagyni, hogy elszaladjanak a percek és órák, nem az a lényeg, hogy túléld a mai napot (is).

Egy TED-előadásban hallottam a következő gondolatot: ha befektethetnél a jövőbeni életedbe, hova tennéd most az idődet? A mostani éneddel és a mostban mit tennél, amit a jövőbeni éned megköszönne és profitálna belőle? Ez egy érdekes kérdés. Hiszen honnan ismerhetnénk a jövőt, fogalmunk sincs az alakulásáról. Viszont, ha belegondolsz, hogy mostani fejjel mit üzennél a tizenöt-húszéves énednek… akkor rögtön lesz pár tipped.

Érthető, ha már nem tudod követni, hogy most miért kavarok itt össze-vissza, hol a jelenre kell fókuszálni, hol a jövőbeli éneddel kell kalkulálnod, most akkor jelen vagy jövő, és tervezzünk vagy csak a mostban éljünk? Egy picit igazából mindkettő. Ne aggódj a jövő miatt, és ne rágódj a múlton. Azzal ugyanis, hogy jobban és teljesebben éled meg a jelenedet (legalábbis törekszel rá), egyszersmind szebbé varázsolod a múltad és reménytelivé a jövődet. Tádá! Máris kész a csoda: egyszerre alakítod mindhárom idősíkot, pusztán azzal, hogy egyre fókuszálsz: arra, amire igazából hatással lehetsz. Hát nem nagyszerű?

Árpit egy korábbi túrán „Harkányi Soha-Nem-Állunk-Meg Árpádnak” hívták a társai, ugyanis mindig menni akart, odaérni, elérni az aznapi célt. Ez valahol rendben is lenne, csakhogy Árpi ezt igen látványosan túltolta, olyannyira, hogy még én is olyanokat hallgattam a nászutunk első négy-öt hónapjában, hogy érjünk már oda, meg napi kilométermennyiség, aminek mindenképp meg kell lennie, különben vége a világnak. Én meg, ehhez képest, finoman szólva is egy kissé le voltam lassulva. Az összes virágot és pillangót meg kellett néznem, és ettől meg Árpi borult meg egy kicsit (…nagyon). Volt némi súrlódás az út elején, nem is kevés, de mégsem tántorított el minket a küldetésünktől, inkább összecsiszolódtunk. Én megtanultam gyors is lenni, nekivágni a napi távnak (ahogy Árpi fogalmaz: „csapatni neki”), Árpi pedig megtanult a jelenben élni, észrevenni és értékelni a pillangókat. Olyan szépen átformálódtunk, hogy a végén már-már inkább ő hívta fel a figyelmem az út menti csodákra. Ebben is hasznos volt neki a fényképezőgép, hiszen aki keres, az talál – ő pedig egy fényképész szemével leste a világ megörökítésre érdemes szépségeit. A figyelme a „célba érés” helyett a jelen felé fordult, és már nem az volt fontos, hogy végre megérkezzünk valahová, hanem hogy odáig is élvezzük az utat. Sőt, egyszer, mikor én kérdeztem tőle, hogy mikor érünk már oda, csak visszakérdezett csodálkozva, hogy de mégis hova? Hiszen nem volt meg, hogy hol alszunk aznap, csak annyi, hogy mikor kezdünk el táborhelyet keresni - egy órával naplemente előtt. Mindegy volt, hogy meddig jutunk addig, mert már az volt a lényeg, hogy élvezzük az utazást, amíg lehet.

2.
Egymás mellett 1550 napig?

Írta: Árpi

Tény és való, hogy az utazás alatt szinte folyamatosan, a hét minden napján együtt voltunk. Egész végig csupán két éjszakát töltöttük külön. Az elsőt Új-Delhiben, mikor Zita inkább egy forró fürdőt választott, amire akkor már nagyon rég nem volt lehetősége, én pedig egy sörözést egy másik vendéglátónknál. A második ilyen eset a Brazíliában töltött első este volt, amikor sátorhelyet keresve egy szociális házba (ha úgy tetszik: hajléktalanszállóra) irányítottak minket, ahol külön volt a női és férfi hálóterem. Ez a hely egyébként egyáltalán nem volt olyan szörnyű, mint amilyennek képzelnénk. A lakók még pár portugál szót is megtanítottak nekünk, így külön jól jött, hogy találkozhattunk velük.

Máskor sem feltétlenül voltunk mindig egymás nyakán, a bringázás során az idő nagy részében egymás mögött haladtunk, így mindkettőnknek volt ideje és lehetősége elmerülni a saját gondolataiban. Ugyanígy más alkalmakkor is hagytunk egymásnak némi privát szférát. Amíg én írtam, Zita olvasott, festett, mosott, főzött vagy a vendéglátóinkkal beszélgetett, aztán szerepet cseréltünk: én szocializálódtam, és Zita ült le a laptop vagy a könyve elé.

Persze voltak vitáink, de nem sok. Velem állítólag nehéz veszekedni, mert könnyű természetem van. Azért, persze, így is sikerült néha összekapnunk, de ezek a nézeteltérések sosem voltak komolyak. Általában abból adódtak, hogy az egyikünk már fáradtabb, nyűgösebb, éhesebb volt, mint a másik, így nem ugyanúgy éltünk meg egy-egy helyzetet. Ha ezt a másikunk nem vette észre időben, volt, hogy túlfeszítettük a húrt. Például: „menjünk még egy kicsit tovább, majd, ha a következő városba érünk, ott megállunk pihenni és enni…” De az a másiknak már késő volt. Most nehogy azt higgyétek, hogy ez a másik mindig csak Zita volt, sokszor én buktam ki, voltak időszakok, amikor többször is, mint ő. Bár ez nem volt tudatos, de az évek alatt azt is észrevettük, hogy ha az egyikünk rossz passzban volt, a másikunk sosem hagyta, hogy rajta is eluralkodjon a csüggedés, inkább mindig próbált segíteni. A vitákat pedig mindig hamar megoldottuk, ha nem is azonnal, de mindent megbeszéltünk még aznap, és sosem feküdtünk le haraggal egymás iránt.

Az egész utazást (és azon belül is minden egyes napunkat) igyekeztünk úgy alakítani, hogy az mindkettőnknek jó legyen. Zita végtelen sok időt el tudna tölteni gyönyörű tengerpartokon, én pedig a hegyek nagy szerelmese vagyok. Így Zita feljött velem a Himaláján 5416 méter magasra is, amit éppúgy élvezett, mint én. Én pedig öt napot is eltöltöttem vele Gorkarnán, a tengerparton, és közben teljesen jól el tudtam foglalni magam. Magamtól nem töltöttem volna ott annyi időt, de tudtam, hogy ő rettentő jól érzi magát, ezért én is örömmel tettem. Azért is alakítottuk így az utazásunkat, mert tudtuk, hogy ha egyikünk nem elégedett és boldog, vagy bármi okból nem tud azonosulni a nagy tervvel, akkor az egész nem fog működni hosszútávon, és nem leszünk képesek valóra váltani az álmunkat – megkerülni a földet –, így erre külön, tudatosan is figyeltünk.

Csapatban vagy egyedül?

Párban vagy nagyobb csoportban utazni mindig kompromisszumokkal jár, ugyanakkor nagyon jó, hogy osztoztunk az élményeken és a nehézségeken. Ki is jutott ezekből bőven a bejárt negyvenhat országban, és ezeknek köszönhetően még erősebbé vált a kapcsolatunk, jól összecsiszolódtunk általuk. Az egyik előadásunkon egy férfi a közönségből viccesen megjegyezte, hogy neki még a házassága sem tartott négy évig, nekünk meg még a nászutunk is hosszabb volt ennél. Azonban nem bíztuk el magunkat. Egy kapcsolatot, legyen az barátság vagy házasság, folyamatosan ápolni kell, és figyelmet, törődést szentelni a másiknak. Ez itthon, a szürke hétköznapok során bizonyos szempontból még nehezebb is lehet, de sem az úton, sem itthon nem lehetetlen.

Egyedül utazni sok más utazó elmondása szerint egyáltalán nem magányos vállalkozás, ugyanis egy szóló utazó tényleg szinte csak akkor van egyedül, ha úgy akarja. A youth hostelek világában könnyedén megtalálja a hasonszőrű utazók társaságát, akikhez hosszabb-rövidebb időre hozzá is lehet csapódni, míg, ha a helyiek életére és társaságára vágyunk, ott a Couchsurfing, a WorkAway vagy az AirBnb. Közben pedig, ha egy perui buszon vagy egy indiai vonaton felfedezünk egy másik nem helyi utazót, szinte biztos, hogy szóba fogunk elegyedni egymással, ha van közös nyelv (ami általában az angol). Ez persze a helyiekkel is megtörténhet, mert egy egymagában utazó embert sokkal valószínűbb, hogy megszólítanak, akár csak azért, hogy csökkentsék a (vélelmezett) magányát vagy segítséget ajánljanak. Ha egy magányos utazó segítséget kér (a fentiek miatt) sokkal valószínűbb, hogy kap is, elég bízni benne, és bizalomgerjesztőnek lenni!

Magadban utazni komoly önismereti tréning és igen hatékony önképzés is, de, ha egyedül mégsem mernél belevágni, érdemes ezen a fórumon keresni^2 útitársat:. Ha az aktív kikapcsolódás vonz, ezen a Túratárskereső oldalon^3 évi 1000 forint tagdíjért cserébe rengeteg jó túraprogram közül válogathatsz. Egy kétnapos bakonyi hétvégétől kezdve egészen a több hetes himalájai túrákig mindenféle túrakiírást találni itt. Akad, amelyiket üzletszerűen szervezik, de rengeteg az olyan is, ahol tényleg azért keresnek útitársat, mert többen olcsóbb egy autóval menni, és úgy nagyobb buli is egyben. A regisztrációnál meg kell adni, hogy csak túratársat vagy párt is keresünk, így ez is egyértelmű a tagok számára, ezáltal segítve, hogy olyan társasággal menjünk vakációzni, akikkel szívesen együtt töltjük az időt. Azt, hogy kivel vagy kikkel mész el túrázni, érdemes alaposan megfontolni, hiszen pénzt és időt áldozol a programra. És, bár, mint írtam is, korántsem csak társkeresésre való a rendszer, de akár olyan módon is beválhat. Ezt nagyon jól bizonyítja, hogy nekem egy volt kollégám és barátom épp a Túrarárs.com-on ismerte meg a feleségét, és ma már hármasban, a kisfiúkkal együtt kirándulnak.

2 https://www.facebook.com/groups/vandorboy/

3 http://www.turatars.com/

3.
Na de miből?

Kinek futja erre? Hányszor kérdezték már… Persze joggal, hiszen évente csak húsz-harminc munkanapot vehetünk ki fizetett szabadság gyanánt. Ezenfelül maradnak még a munkaszüneti napnak nyilvánított ünnepnapok és hétvégék. Akik egy munkahelyen heti öt nap nyolc órában dolgoznak – és mióta hazajöttünk, már én is újra ebbe a csoportba tartozom –, amikor végre egy-két hétre elmehetnek nyaralni, kényelemre és kiszolgálásra vágynak, aminek azonban megkérik az árát. Aki így utazik, bizonyosan sok-sok millió forintra saccolhatja egy többéves utazás költségeit. Ha viszont lejjebb adunk ezekből az igényekből, bizony még annál is olcsóbb lehet egy utazás, mint amennyibe a hétköznapi életvitelünk kerül. Sőt, akár napi 3533 forintnál is olcsóbb.

Csodák azonban nincsenek. Mi is ugyanúgy kerestünk pénzt, mint a legtöbb ember. Az indulás előtt hat évig dolgoztam két rendszerintegrátor-cégnél rendszermérnökként. A szüleimnél laktam, békében megfértünk egymás mellett. Nem várták el, hogy beleadjak a rezsibe, így félre tudtam tenni pénzt. Az első rendes fizetésem több mint a felét azonnal elvertem egy márkás túrabakancsra és egy hatalmas hátizsákra, amik a mai napig meg is vannak. Utazni már akkor is szerettem, és a következő fizetéseimmel már okosabban gazdálkodtam, félreraktam belőlük, pedig akkor még nem is tudtam pontosan, mire spórolok.

Négy év után átpártoltam az akkori piacvezetőtől egy másik rendszerintegrátor-céghez, ahol rengeteget kellett túlóráznom, de legalább megfizették. Volt, hogy csak aludni jártam haza, de fejben mindig kiszámoltam, hogy az aznapi munkaés túlóradíjam mi mindenre elég lesz majd egy olyan olcsóbb országban, mint például India.

Ez csak ideig-óráig nyújtott vigaszt, és tudtam, hogy ha egy nap nem indulunk el valóban, az egész csak hazugság és önbecsapás.

Életünk legjobb döntése volt útra kelni, és ezt úgy is ki merem jelenteni, hogy tudom, ha nem tesszük meg, rengeteg pénzt kereshettünk és tehettünk volna félre. Lehetne szebb, újabb, biztonságosabb autónk, talán mindketten előrébb tartanánk a karrierünkben, már felújíthattuk volna az otthonunkat, ami mostanra valószínűleg gyerekzsivajtól lenne hangos. Tudjuk, hogy rettentő szerencsések vagyunk, amiért belevághattunk ebbe a nagy kalandba. Tudjuk, milyen szerencsések vagyunk, amiért fiatalon, tele életerővel egy egyre könnyebben beutazható, egyre szabadabb világban nőhettünk fel. Továbbá autóvagy lakáshitelünk sem volt, ahogy gyermekünk vagy olyan ápolásra, törődésre szoruló rokonunk sem, aki miatt nem vagy nehezebben mehettünk volna el. Most vagy soha, gondoltuk. Arra a kifogásra pedig, hogy ne lenne elég pénz egy ilyen útra, a könyvben leírtak remélhetőleg megfelelő cáfolatként szolgálnak. Az indulásra kicsit több mint 4 millió forintunk gyűlt össze, amiben nemcsak az én évek alatt kuporgatott pénzem volt benne, hanem Zita féléves munkaviszonya alatt összegyűjtött jövedelme, na meg a menyasszonytánc is (Zita „élete legjobb órabére”). Most persze nagy eséllyel megütközöl azon, hogy még-

is hogy írhatunk könyvet ilyen címmel, ha egyszer ekkora kezdőtőkével indultunk? Azonban kérlek, ne ítélj elsőre, olvass tovább! Egy új, alsó-középkategóriás autó áráról beszélünk. Ilyenek pedig tízezrével gurulnak a magyar utakon, tehát ennyi pénzt nagyon sokan összeszednek életük során, csak épp nem utazásra költik. Ma már, a megszerzett tapasztalataink birtokában, egy fillér nélkül is belevágnánk akár ennél hosszabb, nagyobb, drágább utazásba is. A következő fejezetekből pedig kiderül, hogy hogyan teheted meg te is!

Ha megszorozzuk a napi 3533 forintot két fővel és 1550 nappal, kijön, hogy összesen közel 11 millió forintot költöttünk a teljes út alatt. Hogyan lehetséges ez, mikor ennek alig a harmada volt csak nálunk induláskor? Miért került végül a tervezettnek közel háromszorosába az út? Nos, mind a helyek, mind az élmények messze felülmúlták a várakozásainkat, és, mivel nem volt lefixálva a hazatérés dátuma, jócskán elhúzódott az utazás. És, visszatekintve azt gondolom, nagyon jó, hogy így alakult!

Pár hete nálunk járt egy spanyol házaspár, akik kerékpárral, utánfutóikban háromés ötéves gyerekeikkel járják be Európát. (Lám, tényleg nem csak „most vagy soha” alapon lehet útra kelni.) Mikor megkérdeztem, hogy egytől tízes skálán hány pontot adnának az utazás előtti és a mostani, útközben élt napjaikra, előbbire 3-4, míg utóbbira 9 pontot adtak. Mi is így voltunk ezzel, így lett a tervezett másfél-kettőből végül bő négy év.

A kulcsfontosságú könyvelés

Az út során minden elköltött fillért felírtunk. Ez a gyakorlatban úgy működött, hogy napközben Zita jegyezte a kiadásokat (az adott ország valutájában) kategóriánként („ebéd”, „üdítő”, „szállás”), majd én később átvezettem ezeket egy hatalmas Excel-táblázatba, amiben mindent rögtön át is váltottunk forintra, hogy könnyebben átlássuk, mennyit is költöttünk. Mindezt kategorizáltuk, illetve átlagot számoltunk belőle. Ez azért volt jó, mert így azt is tudhattuk, hogy (ha csak az anyagiakon múlna) mennyi van még hátra álmaink utazásából. Így mérlegelni is könnyebb volt aszerint, hogy megéri-e egy-egy kiadás a nagy egész viszonylatában. A pénzt ugyanis gyorsan át tudtuk váltani időre. Mikor új országba érkeztünk, mindig kiszámoltuk, hogy az adott pénznemben mennyi lesz a napi keretünk. Pontosan tudtuk, mennyit kóstál egy-egy nap az utazásból, így mindent napokban számoltunk. Talán macerásnak tűnhet naponta minden egyes forintra odafigyelni, de meg lehet szokni.

Igaz, hosszú idő után fárasztó tud már lenni ez a tudatos költekezés és beosztás. Mi is többet költöttünk a negyedik évben, mint az út elején, és nemcsak azért, mert Latin-Amerika drágább mint Ázsia, hanem mert addigra már elkényelmesedtünk egy kicsit. Ilyen sok idő után már nem akartunk bárhol megszállni, már nem volt akkora buli órákig keresni a város legolcsóbb szállodaszobáját vagy éttermét. Nyilván egyénfüggő, hogy kinél meddig terjedhet ez a fajta pénzügyi tudatosság. Segíthet meghosszabbítani a fenntarthatóságát, ha külön kasszánk van önmagunk kényeztetésére. Ausztráliában például nagyon drága volt készételt venni, de egy külön erre a célra félretett keretből néha megengedtünk magunkat egy-egy hamburgert vagy sült krumplit.

Az ilyesfajta spórolásban ma már komoly segítséget nyújthatnak az olyan, épp erre a célra fejlesztett zseniális alkalmazások, mint például a mindkét mobilplatformon és újabban már böngészőben is futó, magyar fejlesztésű Koin^4. Ez az app pontosan azt csinálja, amit mi a füzettel és az Excel-táblázattal, csak kényelmesebben, gyorsabban és biztonságosabban.

4 http://koin.hu

Miből vannak a költségtorta szeletei?

Az alábbi táblázatban a költségeink eloszlását láthatjátok, egy főre lebontva, és a teljes út 1550 napjának átlagát számolva. A könnyű számolhatóság érdekében a tortaszeletekre írt összegek az adott költségtípusra költött, átlagos, havi, egy főre eső összegeket mutatják.

Egy főre jutó havi átlagköltségeink eloszlása kategóriánként.

Ez havonta, fejenként összesen 105 986 forintot jelentett. Így jött ki a napi átlagosan 3533 forint. (A neten ennek az összegnek több variánsa is olvasható. Az egy helyütt fellelhető, 1000 forintos napi átlagköltség a bulvásajtó koholmánya, a többi eltérés annak köszönhető, hogy mostanra, ehhez a könyvhöz készítettem el a legpontosabb számítást, amit a valutaárfolyamok folyamatos változása is bonyolított.) A teljes táblázatot, amit végig vezettünk az út alatt, itt találjátok: http://360fokbringa.hu/konyv/1550nap-koltsegei.xlsx

Majdnem minden költségtípusról szólnak külön fejezetek is, ezért most csak nagyon röviden térek ki a torta egyes szeleteire. Látható, hogy ételre költöttük a legtöbbet. A közlekedésen, szálláson és sok egyéb dolgon ügyesen lehet spórolni, enni viszont mindennap kell, és e téren se a minőségből, se a mennyiségből nem érdemes hosszú távon sokat engedni. Ami a közlekedést illeti: át kellett kelnünk az óceánokon, ami nemcsak rendkívül költséges, hanem (a kerékpárok miatt) komplikált is volt. Ebbe a szeletbe azonban nem pusztán a repülés, hanem a felszíni közlekedés összege is beletartozik. Hiszen Indiában, Nepálban és Burmában is hosszú hetekre hátrahagytuk a bringákat, hogy hátizsákkal fedezzük fel a környéket, és ilyenkor pont ugyanannyit költöttünk közlekedésre, mint bármelyik másik „low budget backpacker”. Arról nem is beszélve, hogy mikor Latin-Amerikában voltunk, és már körvonalazódott az utazás vége, a repülő eléréséhez sokszor „teleportáltunk” egyszerre akár sok száz kilométert is a hosszú buszjáratokon, amelyek szintén nem két fillérbe kerültek. A felszerelésünk nagy részét mindennap használtuk, sokszor intenzíven, ezért az évek során sok minden elkopott, elhasználódott, ide értve a kerékpárok kopóalkatrészeit, a ruházatunkat és az informatikai eszközeinket is. Az erről szóló fejezetben részletesebben is leírjuk, mik is voltak ezek. A költségeink 7%-át kitevő szórakozás és kultúra elnevezésű kategóriába tartozott minden múzeumhoz és egyéb látványossághoz fizetett belépő, valamint azon néhány alkalom ára is, amikor moziba mentünk. A vízumok és engedélyek szelet olyan költségeket takar, amelyek adott ország vagy terület esetében szükségesek voltak a bejutáshoz. Kommunikáció alatt a SIM-kártyák és azok feltöltésének, valamint a képeslapok és bélyegek árát, továbbá a netkávézókban hagyott pénzt értem. Az egészség kategóriába tartozik az orvosi ellátások és gyógyszerek költsége. Ez 270 000 forint volt négy évre, ami két fő esetében szinte semmi, pedig sokszor voltunk betegek.