ARANY JÁNOS

PRÓZAI MUNKÁI

ISBN 978-615-6798-15-2

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

ARANY JÁNOS

MUNKÁI

ÖNÉLETRAJZ

ZRÍNYI ÉS TASSO.

ELSŐ RÉSZ.

BÁNK-BÁN TANULMÁNYOK.

I.

A TÖRTÉNET.

II.

A MESE LÉNYEGE.

III.

BÁNK JELLEME.

III.

GERTRÚD JELLEME.

GYÖNGYÖSI ISTVÁN.

ORCZY LŐRINCZ.

GVADÁNYI JÓZSEF.

SZABÓ DÁVID.

RÁDAY GEDEON.

A MAGYAR VERSELÉSRŐL.

A MAGYAR NEMZET) VERS-IDOMRÓL.

iám

II.

VALAMI AZ ASSZONÁNCZRÓL.

NAIV EPOSZUNK.

IRÁNYOK.

VISSZATEKINTÉS.

ÖNÉLETRAJZ

Nagy-Kőrös, június 7. 1855

Ideje volna beváltanom ígéretemet s megküldeni az autobiográfiát, mely iránt felszólítottál. Megvallom, hozzá is fogtam, nagy tudós képpel, amúgy a harmadik személyben beszélgetvén magamról, mint afféle elhunyt czelebritásról, de megijedtem tőle, halva képzelvén magamat. Most tehát röviden, a tények elsorolására fogok szorítkozni, állítsd belőle össze, a mit tudsz. Toninak sem küldünk mást, használhatja a tiedet, ha kell neki. Születtem Nagy-Szalontán Biharban 1817-ben. A napra nézve nem vagyok egészen tisztában. Szüleimtől mindig azt hallám, hogy azon vasárnap volt az, mely Gergely és József nap, tehát márczius 12—19 közt esik; ezért előbb Józsefnek is akartak keresztelni. Hogy jutottam a János szép névhez mégis, nem tudom. Ki lehetne számítani, hányadikra esett 1817-ben azon vasárnap, de később keresztelő-levelem az anyakönyvből kivonatván, megütközve láttam, hagy márczius 8-án már meg is kereszteltettem s így szüleim tévedhettek: tekintve a szokást, hogy nálunk nyolczad napra keresztelnek a születés után, s nálam sem volt ez alól kivétel, márezius 1-re gondolom a napot megállapíthatni.

XXXVI

Egyébiránt apám kevés földdel s egy kis házzal bíró földmíves volt. 'Apám György, anyám Megyeri Sára.) Szüleim már mindketten öregek, mikor születtem, s én egyetlen fiuk, a mennyiben legidősb leányuk már régóta férjnél vala. 'Nálam annyival korosabb, hogy első gyermeke velem egykorú, a többi számos testvéreim pedig, kik közűl én egyet sem ismerék. előttem mind elhaltak. Így hát én valék öreg szüleim egyetlen reménye. vigasza; szerettek is az öregség minden vonzalmával, mindig körükben tartottak és rendkívül vallásosak lévén, e hajlam rám is korán elragadt: az ének és szentírás vonzóbb helyei lettek első tápja gyönge lelkemnek. s a kis bogárhátú viskó szentegyház vala, hol fülem soha egy trágár szót nem hallott, nem lévén cseléd vagy más lakó, mint öreg szüleim és én. Azt hiszem, hogy a kora komolyság ettől van kedélyemben. Testvéreim nem voltak, más gyermekekkel ritkábban volt alkalmam játszani, természetes, hogy a lélek komolyabb irányt von. E mellett tanulékonyságom a szalontai „nagyvilágban némileg szokatlan jelenség gyanánt tűnt fel. A zsoltárokat, a biblia vonzóbb részeit, emlékezetemet meghaladó idő előtt, hallásból már elsajátítottam. Alig három-négy éves koromban apám, ki értelmes, írástudó parasztember volt, hamuba írt betűkön megtanított olvasni, úgy, hogy mire iskolába adtak, hová mód nélkül vágytam s a mi nem erős testalkatom s a szülők feltékenysége miatt csak hatodik esztendős koromban történt, már nemcsak tökéletesen olvastam, de némi olvasottsággal is bírtam, természetesen oly könyvekben, melyek kezem ügyébe kerültek, s melyekhez inkább vonzódtam, mint bibliai történetek, énekek, a ponyvairodalom termékei.

A tanító megpróbálván, rögtön, amint felvettek, elsőnek tett osztályában s e helyet folyvást megtartottam. A többi tanítók s a növendékek a nagvobb osztályokból, sőt külső emberek is csodámra jártak s én nem egy krajczárt kaptam egy vagy más produkczióm jutalmául. (Többek közt apám, ki diákos ember is volt egy kissé, a latin Páter nostert és Credot csak az egyes szavak értelmét magyarázván meg. betanította s ez volt produkczióimban a legnagyobb csoda. Az iskolázás folyvást kitűnő sikerrel haladt előre Szalontán persze, hol egy rektor és öt altanító alatt úgynevezett partikula volt s lehetett végezni poézist, rhetorikát, de a mellett minden könyvet, a mi kezem ügyébe került, mohó vággyal emésztettem föl. Gvadányi, a Hármas história (Halleré). Erbia s több e féle dolgok, Bécsi Osmano- grávtája, Fortunatus s mit én tudom miféle apróság, a ponyvairodalom egész özönével együtt, az egész városban fel lett kutatva, elkölcsönözve és megéve. A bibliának nem maradt része olvasatlan kétszer, háromszor is stb. s még a grammatikai osztályba alig érve, már nem tartottam nagyobb embert, mint a könyv-, főleg a versírót, — meg is próbáltam a rímelést, melynek tárgyát iskolai s játszás közbeli kalandok képezték. Valahára eljött a költészeti osztály, s én halomra írtam verseimet. Sajnálom, hogy ezek közül semmi sincs meg: rektorom a tisztázatot magához vette, fűnek-fának mutogatta s elvitte magával. Arra emlékszem, hogy mielőtt a nagyobb világ tudná, a szalontai kis világ s a környék akkor már ismert, mint afféle poétát s ez nem kevéssé hízelgett hiúságomnak. (Tisza még nem régiben is felhozta, ő is, mint traktuális gondnok, emlékezvén rám, milyen híres kis poéta voltam.)

A honi költészet új iskolája már akkor (1831.) teljes virágzásban volt; de én azt még nem ismertem. Tanítóim, Debreczenben beszítt hajlamuk szerint, Csokonait tűzték elém példányul, kit igen szerettem s Kovács József-et, kinek bámultam rímeit. Kovács Pál (most debreczeni gymn. igazgató, akkor szalontai corector, majd rector) társalgásának, útmutatásának, tanításának sokat köszönök e részben. De a római klasszikusokat, névszerint Ovidot, Virgilt és Horáczot is nemcsak örömmel tanultam, hanem igyekeztem az iskolában nem olvasott helyeket is átbúvárlani, valamint egyéb, az iskolában nem tanítottakat is, mihez hozzá férhettem: Justint, Cirtiust, Livius néhány könyvét, Eutrópiust, Svetoniust, a skót Buchananus latin verseit olvasgatni, mely lektora által gyarapodtam a latin nyelvben. Verseket is írogattam e nyelven az akkori divat szerint: milyenek lehettek, nem tudom most már megítélni. Megismertem Tassót, persze rossz magyar prózai fordításban (Tanáret-tóI) és Milton Elveszett PARADICSOMÁT (BESSENYEI-től), a Henriást (Péczeli- től) Vályi Pártos Jeruzsálemét, Gáthi Mármarosi éhségét, Dugonics regényeit s több hasonló teremtményeit az epikai múzsának: szóval oly magyar irodalmat, mely az előtt félszázaddal volt divatjában. Mert a vidéki közönség jobbadéra még mind ezeken rágódott, az új iskola korifeusai Szalontára nézve még nem léteztek. Első tünemény előttem az új világból a Lant s egy Aurora volt, de az új modor, melybe nem nőttem volt bele magamat, rám nézve inkább elidegenítő, mint vonzó vala. Így folyt le a szalontai tanpálya, melynek pár utolsó éve már nem a jó szülők közvetlen felügyelete alatt telt le, mert hogy őket további költségtől megkíméljem, t, i. ruházatra és könyvekre, s a kollégiumi tartózkodás első pár évét is lehetővé tegyem, a tanulás mellett tanítottam is, s mint ilyen az iskolában laktam, kevés előnyére akár szorgalmamnak, akár erkölcsömnek. Mert e partikulák mind megannyi kollégiumok akartak lenni kicsinyben, férfiasságot keresvén benne, ha a főiskola bravour csínjait, melyekről sok anekdota szivárgott hozzánk, utánozhatják. Mindazonáltal engem jó szellemem nagyobb kihágástól megőrzött, szorgalmam sem csökkent szembetúnőleg; de anyagi reményem, miért a praeceptorságot felvállalám, igen szegényül ütött ki. Hogy is ne? Rossz tartás mellett az egész évi jövedelem alig ment száz váltó forintra, s én nem tudtam ezzel gazdálkodni. Debreczenbe alig vittem annyit, hogy a beöltözés költségeit fedezhessem; hazulról nem vártam, de tudván, hogy szüleim, ha a kis házat fejük felül s a pár köblös földet szájukból el nem adják, nem küldhetnek, nem is kértem. E helyzet iszonyú volt reám nézve. Hány kússza így a kollégiumot? Nekem nem volt erélyem küzdeni. Kedvem a tanulástól elment s márcziusban Kis- Újszállásra mentem, ideiglenes tanítónak egy évre, hogy eszközt szerezzek tanulmánvom folvtatására. De e tél mégsem veszett el egészen, ha keveset tanultam: annál többet olvastam.

Megtörtem a német grammatikát az új iskola költőivel, sőt egy nagyobb diák franczia-nyelvtan kezemre esvén, a franczia nyelv elemeivel is megbarátkoztam. Kis-Újszálláson Tökök Pál a mostani pesti pap volt a rektor. Könyvtára a hazai és külföldi irodalmat válogatott munkákkal képviselte, s az szívesen megnyílt számomra. Olvastam éjjel-nappal, ha hivatalom engedte. Itt a hazai, főleg az új költői iskolához tartozó olvasmányaimat mindinkább kiegészítém. Virgil Aeneise pár könyvét lefordítám 'Még eltéptem' s a németben Schillerig vittem. Új erővel s buzgalommal, de szinte sovány erszénnyel visszamenők Debreczenbe oly jó ajánlatok kíséretében a kis-újszállási pártfogók részéről, hogy professzoraim azonnal különösebben figyeltek rám, s őszig a gradus elejére vergődtem. Anyagilag is segítve lőn rajtam, egyik tanár Erdélyi' kis leánvát bízta tanításom alá. egyéb jelei sem hiányzottak a figyelemnek tanáraim részéről. De én kalandos életpályáról ábrándozva, únni kezdtem az iskolai egyhangúságot. hosszallani a pályát, majd festő, majd szobrász vágytam lenni, a nélkül, hogy tudnám, mint kezdjek hozzá; végre februárban önként, minden anvagi vagv erkölcsi kénvszerítés nélkül, odahagytam a kollégiumot, soha vissza nem térendő.

Eddig van, barátom, életem ez első időszaka s itt következik a fordulat. Jelenlegi állásom, hol a külsőre is kell tekinteni, nem engedi, hogy életírásom teljes legyen. Ha meghalok, ám jegyezze föl a biograph — ha lesz. De neked megvallom, privatim, és te nem fogsz visszaélni bizalmammal. Fáncsis László jeles szín társaságot tartván akkor Debreczenben. én. ha már szobrász nem lehetők Ferenczy mellett, könnyebbnek találtam Thália zászlaja alá esküdni. Elhatározásom mindenkit meglepett. Magok a tanárok e szokatlan jelenséget, hogy legjobb tanulójok egyike, csupán a művészet iránti vonzalomból, minden anyagi kényszer nélkül, komédiássá akar lenni, a hivatás kétségtelen jeléül tekintették. Erdélyi, pártfogóm, mit sem szólott ellene, sőt az agg Sárvári magához hivatott, szavaltatott (akkor szép csengő hangom volt) és énekeltetett s elégülten ajánlá: „Csak Sekszpirt! Sekszpirt domine!” Így lettem én színész, azontúl is folytatván tanóráimat Erdélyi leányánál, azontúl is hozzá járva ebédre, míg Debreczenben voltam. De a debreczeni társaságot egy színészi intrigne, nekem egész váratlanúl, felbontotta, s ápril 1-én szétoszlott az, a nélkül, hogy hozzám valaki szólott vagy sorsomról intézkedett volna, kivéve, hogy Hubay néhány ujonezot (köztük Hegedűst, ki kevéssel én előttem állott volt be) néhány más vidéki kóborokkal együvé verbuválván, az indulás perczében engem is megszólítottak, hogy követném sorsukat. Nekem nem volt mit tennem. Haza öreg szüléimhez, kik belőlem papot vártak? Vissza a kollégiumba, honnan oly magas reményekkel távozám? Ez mindkettő lehetetlennek tetszett előttem s így HUBAY-hoz csatlakoztam, annyi időt sem vehetvén, hogy szállásomról ágyamat és ládámat fehérnéműmmel s könyveimmel egvütt magamhoz vegvem — de nem is fért volna a szekérre, hol kezdő színésznek nem kompetál ennyi lomot hordani. Nagy-Károly, majd Szatmár, végre Máramaros-Sziget lön vándorlásunk eldorádója. Képzeld a nyomort’, padon hálni, kabáttal takarózni s kölcsön kérni ruhát, míg az ember mosat. Es ez rajtam történik, kit szegény öreg szüleim, minden vagyontalanságnk mellett, kissé mégis elkényeztettek. Rajtam, ki ú. n. élelmes ember sohasem voltam, rajtam, kit éltemben minden legkisebb csekélység végtelenül affligált. Ha volt is kedvem a színészethez, a mint hiszem, Debreczenben, jó társaságnál volt, — végkép elment az, e lumpok közt; a mellett az öntudat kígyói, szegény apám sanyarú nyugtalansága, martak éjjel-nappal. Magányosan bolyongék Sziget hegyein, az Iza partján, elmélkedtem, vezeklettem. Egy nap hasonló gyötrelmek közt álom ért rám — s jó édes anyámat halva láttam. A benyomás oly erős volt, hogy többé nem vethetém ki fejemből, ellenállhatatlan ösztönt érzék hazamenni, de mikép? Sziget Szalontához, az általam ismert úton kerülve, körülbelül ötven mértföld. A direktorhoz, HUBAY-hoz fordulék, egy húszast kértem tőle, lehető díjamból, de fölöslegesnek láttam vele közölni szándékomat. Egy zsebkendőbe kötém egész vagyonomat, kimentem a piaczra. hol nyolcz krajczárból egy czipót s egy kevés szalonnát vettem, azzal megindultam, egyedül, gyalog. Első éjt az erdőben töltém, oláh fuvarosok tüze mellett, a többit korcsma-padokon — s így végre Szatmáron, Nagy-Kárólyon, Debrcczenen át. hét napi gyalog vándorlás után hazaértem, nem nagy örömére szegény szüleimnek. E szakaszát életemnek csupán így szeretném összefoglalni:

ség kiváló kedvencze volt.

„Néhánv havi sanvarú vándorlás s hánvattatás után, mi életében forduló pontot képez, ugyanazon év nyarán, már Szalontán leljük őt, stb. —”

De az 1836-ik év még nem merítette ki csapásait rám nézve. Alig pár héttel hazaérkeztem után szegény jó anyám meghalt, kolerában, hirtelen. Apám, az én kóborlásom ideje alatt szeme világát teljesen elveszte. Írni néhány év múlva ismét, orvoslás nélkül, megjött) — s most nézni a galambősz öreg embert, jó társát, egyedüli támaszát siratva, mint gyermek’ Ha eddigi viszontagságom meg nem tanított volna is, hogy belőlem soha sem lesz nagy ember: most föl kelle ébredni a kötelességérzetnek, s meggyőzni engem, hogy ősz atyámat nem lehet, nem szabad többé elhagynom. Elhatározám vele lakni a kis házikóban, melyet nem akart elhagyni, hogy leányához költözzék. A város és egyház elöljárói részvéttel tekinték sorsomat; még azon ősszel megválasztának. korrekfonak (tanító a rektor után, de több fizetéssel s több önállósággal, mint a többi al- tanítók) jóllehet e hely tavaszig nem lett volna üres, s így kedvemért egyszerre két korrektor lett.

Egv darabig atvámmal laktam, majd őt néném magához vévén, az iskola épületébe költöztem én is. E hivatal, melyben a magyar s latin grammatikai osztályokat tanítám, 1839 tavaszáig tartott, akkor egy évig írnok a városnál, azután rendes aljegyző lettem, nem megyei jegyző, mint Kertbeny írja. 1810 novemberében, 23 éves koromban, megházasodtam, szívem régi választását követvén. Ez idő alatt, 1836—-10, nem szűntem meg folytatni olvasmányaimat, de inkább csak szórakozásból, mint ábrándos czéljaimat létesítendő, melyekről, ha nem mondtam le végkép. nem volt reményem őket valaha elérni. De ízlésem így is a jobb könyvekre vezette választásomat, s inkább olvastam olyat, miről hallottam, hogy remekmű, mint olyat, mi több mulatságot ígért ugyan, de kevésbbé volt nevezetes. Shakspeare német fordításait akkor forgattam először, — s különös, hogy egy bizalmas körben (1836) Bank-Bánt elébe tevém STIBOR-nak. miért illően ki is nevettettem. Hómért is elővettem ottan-ottan. küzködvén a nyelvvel, melyből alig tudtam többet, mint az iskolában tanulhattam s ez nem volt sok. (Plutarch életrajzaival már Debreczenben birkóztam volt hasonlóul.) Mindezek czéltalan erővesztéseknek látszottak, s mégis ösztönt érzék tenni, — keresni a nehezet. még mulatságból is. A francziában Telemaqce és Flórian után Moliére-be kaptam, a mi nagy feladat volt, s Crebillon rémdrámáival gyötrém magamat. Mindez házasságomig tartott, akkor föltettem magamban, nem olvasni többet, hanem élni hivatalomnak, családomnak, lenni közönséges ember, mint más.

Pár évig meg is álltam fogadásomat. Az új, a kedves viszony, melybe léptem, elszórt, boldogított. Hírlap is alig fordult meg kezeimben. Szándékom volt gazdaság után látni, melyhez nem bírtam elég ügyességgel, aztán hivatalom apró dolgai folytonos jelenlétemet igényelték a tanácsháznál. Csak az est — a késő est volt az enyém, s azt oly boldogul tudtam eltölteni. 1S42. tavaszán Szilágyi István, az író. egykori iskolatársam, jött mint rektor Szalontára, ki már ismételve koszorút nyert a Kisfaludy-társaságnál s az akadémia épen Szalontán léte alatt, száz arannyal jutalmat nyelvtani munkáját. Barátom, később asztali társam, tehát mindennapos vendégem lévén, természetes, hogy a társalgás legtöbbször irodalmi tárgyakról folyt. Ö minden könyvet, a mi szeme elé akadt, hozzám hozott, kéretlen, sokszor tukmálva, ellenemre. Majd a görög tragikusok fordítására unszolt, melyeket akkor a Kisfaludy-társaság kezdett kiadni (s így állt elé egy Philoktetes). majd dolgozatait olvasta fel s kérte ki róluk véleményemet, majd angol nyelvtant hagyott nálam, mely nyelvet akkor ő nem értett, kuriózum gyanánt. S én addig forgatám ez utóbbit, addig nevettem az olvasás bizarrságain, addig törtem Hamlet magánbeszédét, melynek egy angol nyelvtanból sem szabad hiányzani, hogy kedvet kaptam a német Shakspeaket összenézni az eredetivel. A munka nehéz, de annál ingerlőbb vala: egy debreczeni vásár meghozta nekem János király és II. Richard olcsó stereotyp kiadását, — remekebb művei a nagy mesternek nem lévén kaphatók. Es nemsokára János király magyar jambusokban szólalt meg. hogy ismét elhallgasson.

Később (1848), midőn a nyelvben már járatosb valék, újra elővettem fordítani Shakespearet, de az eredmény, a közbejött politikai viszonyok miatt, néhány töredéken kívül, csak az lőn, hogy nevem, mint Shakespeare egyik fordítójáé, a Petőfi CORIOLÁN-ja czímlapjára került.

Visszatérve az előbbi korszakhoz: én tehát ismét beléestem az olvasás ragályába, a nélkül, hogy komoly szándékom lett volna valaha mint író föllépni. De nehéz volt ellenállnom a kisértésnek. (1843 nyarán Pestre és Bécsbe tett rövid utam. — hivatalos minőségben, — szélesíté ugyan egy kevéssé látkörömet, de mint ide nem tartozó, egészen kimaradhat). — Egy falusi beszélyem némi tetszéssel fogadtatott az ÉLETKÉPEK-ben. 1845. nyarán a megyei élet kicsapongásai, melyek szemem előtt folytak, némi szatirikus hangulatot gerjesztének bennem, és megkezdém. minden előleges terv nélkül, írni az Elveszett alkotmányt. A darab, eredetileg, nem volt a nagy közönség elibe szánva, csak magán időtöltésül kezdék abba, hogy kiöntsem bosszúságomat, mire más terem nem igen vala, nem tartozván a kiváltságos osztályhoz. (KB. Nagyapám nemes volt, s apám, a kutyabőrnek birtokában, nem vala képes visszaszerezni e kiváltságot, minthogy erdélyi fejedelemtől, 1. Rákóczi Györgytől, nyerte volt azt a család.) Hivatalommal, mint fönnebb érintém. napestig el lévén foglalva, tudtam időt nyerni, százával önteni ama szép hexametereket, s tovább hurczolni a rám nőtt, a mindinkább szélesedő költeményt, a mint épen a pillanat szeszélye hozta magával. Idő közben a Kisfaludy-társaság jutalom hirdetése, víg eposzra, mely figyelmemet először kikerülte volt, nyár folytában ismételtetett s én e véletlen összetalálkozás által meglepetve siettem szatirai eposzomat befejezni s felküldeni. Ha Szilágyi még Szalontán van, kétségkívül tűzbe dobtam volna, de ő még 1844-ben bevégezte a rektori hivatalt s a Szepességre, majd Pestre, végre Szigetre ment. Engem egyrészről a 25 arany csiklandott — szerettem volna látni, hogy érez az ember, ha irodalmi téren jutalmat kap; másrészt úgy sem volt mit féltenem ismeretlen nevemen. Különben, hogy már a munka folytában éreztem tökéletlenségét, annak magában e költeményben elég nyoma van. A VI. énekben az idő malmáról szólván, mely mindent, még az irodalmi műveket is, leőrli garadján, fölemlítve némely rossz könyveket, e sorok következnek saját munkámról:

Ott jön az én könyvemnek öt első éneke is már... Oh jaj! a mélybe zuhant, Innét pora jegytelenül fog Hullani majd az örök feledékenységnek űrébe.

s alább megint:

Nagy baj a költőnek .... ha megunta teremtett Jellemeit maga is sth ....

Az aranyokat, mintha lottérián. megnvervén, bírálóim közűl egy elismerőleg, egy szinte magasztalokig szólt a műről: de fülemben csak ama harmadik szó hangzott: „nyelv, verselés olyan, mintha irodalmunk vaskorát élnők.” úgy véltem, hogy már most megállapodnom nem lehet, s 1846-ra népies költői beszély lévén feladva, még az év nyarán írtam Toldit. (Ekkori fogalmam a népköltészetről egy Szilágyihoz intézett levélben.) nem ugyan széptanilag formulázva, de talán mégis elég öntudattal, így van kifejezve: „a népköltő feladata nem az, hogy elvegyüljön a durva nép között, hanem, hogy tanulja meg a legfensőbb költői szépségeket is a népnek élvezhető alakban adni elő.” Toldi jutalma nemcsak az eredetileg 15 aranyból álló díjnak kivételkép húszra emeltetése, nemcsak a váratlan fogadtatás kritika és közönség részéről, de Petőfi és több írók barátsága is lőn, kik azonnal siettek az egyszerű vidéki jegyzőt, mint hasonlójokat körükbe fogadni s a választottak közé avatni.

1847-ben készen lett Murány ostroma és nagy része Toldi ESTÉJÉ-nek. MURÁNY-ban oly nyelvet akarók megkísérteni, mely az irodalmi s népies nyelv közt mintegy középet tartson, erős legyen, de ne czikornyás; oly nyelvet, mely szélesebb olvasó körrel bírhasson, mint csupán a művelt közönség, így akarván egyrészről a költészeti nyelvnek nagyobb népszerűséget szerezni, másrészt a népet egy fokkal magasabb olvasmányhoz szoktatni. A czél, úgy hiszem, megjárja; sikerült-e nekem, az már más. Különben sokat ártott MURÁNY-nak, hogy a cselekvényt mindenütt drámaivá akartam tenni, érzelmeket, indulatokat, apró részletekre festeni, mintha leírhatná azt költő, mit a színész mimikájával ki tud fejezni. Mindazonáltal a mű jobb fogadtatást érdemelt volna, mert 1848-ban jelenvén meg, a politikai rajongás miatt teljesen ignorálták, soha senki meg nem bírálta tudtommal. Egyébiránt Kertbeny hibáz, midőn azt mondja, hogy ez pályamű volt, s hogy én, Petőfi, Tompa mind versenyezvén Szécsi MÁRIÁ-val Szász Károly nyerte el a jutalmat orrunk elől. Igaz, hogy a Kisfaludy-társaság pályafeladása ébreszté bennünk a gondolatot Szécsi Máriá-ról írni, de egyikünk sem oly czéllal, hogy pályázzon. Te ezt magad is tudod, gondolom.

Az 1848—49. viharos évek izgatottsága alatt keveset dolgoztam, mert nekem erre nyugalom kell. Néhány vers, néhány kisebb elbeszélés folyó iratokban, ez volt minden. De már ekkor megkísértettem a balladának ama népi, eredeti formáját (melyek közűl, a mint tudod, legjobban sikerült Rákócziké; bár az ilyeneket: A rab gólya. Szőke Panni, Varró lányok, szintén e nemhez lehet sorolni) ellentétben a mi németes. mesterkélt s érzelgős vagy deklamáló balladáinkkal. Petőfi e részben inkább utánam jött, mint megelőzött, legalább a Megy a juhász nem volt az én mintám, de az övéi lehetnek az én kísérleteim. (Újabb versed közt van egy pár efféle.) A forradalomnak egy ideig csupán távoli szemlélője voltam s a Nép BARÁTJÁ-nak, melynek szerkesztésével megkínáltatám, csupán nevemet kölcsönöztem oda, mint szerkesztőtárs (azaz csak dolgozó társ), magam folyvást Szalontán maradván. De 1849 tavaszán bureau-hivatalt kértem s nyertem a magyar belügyminiszter alatt s előbb Debreczenbe, majd Pestre tettem át lakásomat.

Az okok, melyek e szerencsétlen elhatározásra bírtak, kevéssé valának politikai jelleműek. 1848. folytán többször is (háromszor) megfordultam Pesten s fényét meg kezdém kívánni, mi természetesen elégületlenné tett alacsony helyzetemmel; nevelé ez elégületlenséget az is, hogy a zűrzavaros időszak alatt alig kaptam meg valamit jegyzői fizetésemből, a város belügyei mindinkább bonyolódtak, a hivatal a körülmények miatt mind terhesebbé vált. Ehhez járult író barátaim ösztönzése: keressek magamnak valami állomást, mely a központhoz közelebb vigyen s magam is vágytam az írói körökkel gvakoribb érintkezésbe jönni. Ígv tehát, a forradalmi fegyverek szerencséjét is hallván, 1849 tavaszán előbb Debreczenbe, majd Pestre mentem a minisztériummal, mint fogalmazó. Családom egyelőre Szalontán maradt, holmimat eladni és készülve a felutazásra, midőn a hírre, hogy az orosz Debreczen alatt van, búcsút vettem a minisztériumtól s június végén visszasiettem családomhoz. Nem is foglaltam el többé hivatalomat a belügynél, Szegeden nem voltam. Váradon már csak látogatni.

Bekövetkezvén a katasztrófa, mint magán egyén laktam Szalontán 1851. őszig, midőn Kőrösre meghívattam. Attól fogva itt vagyok. Szalontai tartózkodásom idejére esik a félév 1851, midőn többnyire Geszten tanyázva, Tisza Domokosnak órákat adtam a költészetben. A forradalom legyőzetése után kevesebbet dolgoztam, mint a forradalom előtt, bizonyos lyrai hangulatba estem a nélkül, hogy lyrám mindig teljes hangot adna. Munkáim, a divatlap- s más folyóiratokban közlött apróbb verseimen kívül ez időszakban Katalin költői beszély, a Nagyídai czigányok, (melyet ugyan már Kőrösön végeztem be) népies víg eposz, oly kedélyállapot kifolyása, midőn a világ folyásával és önmagámmal meghasonlva, torz alakok festésében akartam kárpótlást keresni. Legközelebb ’54 némi változtatással. az első' kidolgozásban megjelent Toldi estéje.

L

E művet Pesten, egy írói bizalmas körben, hol a jeles műbíró, a veterán Szemere Pál is jelen volt, felolvasván. szóba jött, mily czélszerű lenne a hős férfi- korából is dolgozva egy eposzt, az egészet trilógiává alakítói. Ettől fogva sokat foglalkozom ez eszmével, meg is kezdettem Daliás idők czím alatt, néhány énekig vittem, majd .újra meg újra dolgoztam a nélkül, hogy eddig befejezhettem volna. Legfőbb akadály, mi e tekintetben reám súlyosul, az. hogy a Toldi-monda két darabban már szinte ki van merítve; én pedig az eposzt mondára, a nép tudalmában is élő mondára szeretem alapítani, a légből kapott eposzok iránt ellenszenvvel viseltetem, hiányozván azokból az. mit én eposzi hitelnek nevezek. Le fogom-e küzdhetni ez akadályt, még nem tudom. Egyéb működésem a folyóiratokban. 1849 óta, előtted is tudva van. 'Hölgyfutár. Csokonai lapok. Emléklapok. Magyar írók füzetei. Röpítek, Losonczi Phönix. Remény. Enyedi album. Nők KÖNYVE. VlSZHANG. SZÉPIRODALMI LAPOK. DÉLIBÁB. MÜLLER naptára, Thália. Divatcsarnok, mind hoz tőlem valamit. Népkönyve. Falusi esték. Prot. naptár.)

Íme, barátom, itt életrajzom, elég hosszan, mégis röviden. Egyszerű élet ez. de mégsem nyugodt, csendes, mint némely gondolná: folytonos küzdés, melyben én voltam a gyöngébb fél. Több eréllyel. szilárdsággal. kitartással tán lett volna belőlem valami, de ez hiányzott mindig. Tehetségem a mit elvitázni nem lehet, különben nem volnék ott. hol most vagyok, mindig előre tolt, erélyem hiánya mindig hátra vetett s így lettem, mint munkáim nagyobb része, töredék.

Csinálj te belőle egészet és kérlek, ha az idő kiadja (de hiszen erre csak pár nap kell) küldd el nekem, mielőtt sajtó alá adnád, hogy lássam, nem csúszott-e be valamely hiba? Egyébiránt azt hiszem, BERECZ-nek akarod írni s engem meg akartál csalni, hamis! Nekem mindegy, akárhová teszed. Élj boldogul!

barátod

Arany János.

U. i. Petöfi-vel való viszonyomat bővebben is érintheted: az ismeretség kezdetét, látogatását 1847. (június 1—10.), majd nejével október végén, mikor Pestre vitte. 1848-ban Pesten kétszer, Debreczenben egyszer voltam vendége s január végétől májusig (1849) családja nálam lakott Szalontán.

ZRÍNYI ÉS TASSO.

(Székfoglalóul olvastatott a M. T. Akadémia 1859 október 31-én
tartott ülésében. Megjelent a Csengery Antal által szerkesztett
Budapesti Szemle Vll. és VIII, köteteiben.)

Sokáig haboztam, Tekintetes Akadémia, mi tárgyat válaszszak elmélkedésem alapjául ez ünnepélyes órára, midőn tisztelet, hála és szégyenkező önvád érzelmeivel fogok először helyet e tudományos gyülekezetben. Mert ha szives üdvözléssel körüljáratom szememet tagtársaim koszorúján, úgy találom, hogy a legnagyobb rész, — sőt, alig egy-kettő kivételével, valamennyi — a szoros értelemben vett tudomány mívelése által jutott eme díszes érdempolczra, hová engem csupán azon jóhiszemű törekvésért, melyet a gyakorló költészet terén mutattam, hívott meg a Tekintetes Akadémia kegyessége. Nem ok nélkül tartanom kelle azért, hogy a rendes foglalkozásom köréből választandó tárgy, akármi lenne is, aligha birand a tudomány érdekével; s tájékozásom, a helyett, hogy új eredmények fölleplezése által a figyelmet ingerlené, sokszor és, lehet, jobban megvitatott dolgokat ismételve, csak fárasztani, csak időt rablani fog. Azonban megállapodásom elősegíté a gondolat, hogy itt elhangzó szavaim talán útat lelnek e terem falai közűi egy kevesebb igényű hallgatósághoz; fejtegetésem például, ösztönül szolgálhat ifjabb pályatársaimnak — értve a költészet gyakorlóit — efféle stúdiumra: s így, a nélkül, hogy tanítni láttassam, a kik tudnak, kísérletem eszmeébresztő hatással lehet azokra, kik tanúlni akarnak. Ily szempontból a viszony fölfejtését választám, melyben Zrínyi közelebb Tasséhoz, s mindkettő az Aeneishez áll; igyekezvén egyszersmind a két előbbinek költői jellemét felfogva, úgy helyezni egymás mellé, hogy kitűnjék, vajon a mi nagyra tartott epikusunk csupán Tasso gyöngébb visszhangja-e, vagy daczára számos átvételeinek, eredeti, önálló költői egyéniség.

De nem vakmerő kegyeletlen dolog-e, Tassóval Zrínyit párhuzamba tenni? Amaz világhírű jelesség, ez nálunk is inkább nevéről, mint művéről ismeretes; az egy költői aranykor betetézője, emez rideg tünemény az ízlés hajnalának feltetszése előtt; Tasso egy legdúsabb fejleményű poétái nyelv, bájoló rhythmus, művelt technica előnyeit mesterileg fölhasználva, Zrínyi minden léptén csikorgatva a forma bilincseit, törve a hajlani nem tudó nyelvet; szóval amaz egy Dante, Petrarca, Ariosto gazdag örököse, a mienk holmi Tinódiak, Ilosvaiak közvetlen utódja. Hol itt az egybevetés érintkező pontjai? Szinte hallom a féltékeny óvást: mi szükség a nem egyenlőket egy talapra helyezni, hogy a középszerű még inkább eltörpüljön az óriás mellett? Mi szükség szerényebb holdunkat a naphoz emelni, hogy elhalványuljon kölcsönzött világa? Elég, ha jóltevő fényt áraszt a mi éjünkre. Azonban, ha így volna is, ha Tasso csak nyerne, Zrínyi csak vesztene a párhuzam által, még is meg kellene ezt vonnunk az igazság érdekében; miután erre útal a szembetűnő követés, melylyel ez amannak nyomát kiséri. Van-e hát nekünk önálló Zrínyink, vagy csak nemzeti hiúság mondatja velünk, hogy van? E kérdés tisztába hozatala mindnyájunkat érdekel, nehogy elfogultan dicsekedjünk azzal, a mi nem sajátunk; vagy, ellenben, könnyelmű csekélyléssel fordítsunk hátat a jelesnek, ha némely alkotásai előrajzát egy vagy más régibb költeményben feltaláltuk. Én újra meg újra olvasván Zrínyit s nyomba mindjárt azon eposzokat, melyek hatása a «Szigeti Ostrom-nak», úgy szólva, minden lapján feltalálható, — a sűrűn felismert kölcsönhelyek daczára is elenyészhet- len maradt nálam, a benyomás, minőt csak eredeti mű, s határozott költői egyéniség tesz az olvasóra. E benyomást gondolattá érlelni, s szavakban kifejteni czélja értekezésemnek.

Az eredetiség, feltalálás, a mennyiben nem csupán egyes lyrai mozzanatra, hanem az életviszonyok oly szövedékére vonatkozik, mely elbeszélő, vagy drámai költemény alapvázát, — egészben, vagy episodokban meséjét képezze, sohasem volt nagyon közönséges. A legtermékenyebb alkotó lángész ereje is, úgy látszik, némi megszorításnak vala e részben alávetve. Homérról, adatok híján, nem illik szólanunk: de ha azon hősdalokat, regéket, rhapsodíákat ismernők, a melyek elszórt virágaiból ő az lliás s Odyssea kettős koszorúját fonta, meggyőződnénk, azt hiszem, hogy legtöbb meséi szövetét oly elődöktől nyerte, kiknek nyoma névtelen homályban vész el a sokaság közt. Shakspeareről már tudjuk, hogy másként teremtő szelleme gyakran fordult kész anyaghoz, ha mesére volt szüksége: ilyenkor összekötő az egybe nem függőt, a hézagot kitöltő, indokolá az esetlegest: szóval ereje itten nem annyira feltalálásban, mint rendezésben nyilvánult. Az eleven képzeletű római költő, kinek fényoldalául épen az inventiót emlegetik, „Átváltozásaiban” a hitrege szétszórt gyöngyszemeit fűzte, zsinórra mintegy: találékonysága nem e fabulák költése, csak felruházása körül jelentkezik. Hogy e részben Virgil sem mondható leleményesnek, minden Homér olvasó el fogja ismerni. Mellőzve Ossián és Firdusi énekeit, melyek forrása ismeretlen mondavilág sötétjéből ered, — mellőzve Ariostót, kinek özön kalandjainál nem vagyok oly helyzetben, hogy egyen-kint meghatározhassam, mi esik a saját lelemény rovására, csupán azt hozom még fel, hogy világhírű költő is lehet, a nélkül, hogy egynél több jóravaló inventiót bírna felmutatni; s ez a Lusiada hírneves szerzője, kinek meséje, episódjai, mind elcsépelt ódonság, az egy Cap (Jóreményfok) személyítésén kívül, mely valóban szép. Így látjuk Moliére gazdag szellemét is a római vígjáték egyes foszlányaihoz folyamodni, melyeken viszont a hellen szövés kopott szálaira ismerünk. Ne hozza nekem föl senki a mai regényirodalom, s általában a romántika nagy könnyűségét a mese improvisatióban, vagy a Kotzebue- féle isten-áldást: vajmi kevés az ily szülemények közt épkézláb, elannyira, hogy különben magasztalt regények Achilles-sarka rendszerint a mesealkotványban rejlik. Hogy nem épen útféli dolog a jó alapmese, bizonyítják a Byron-féle lángelmék hajótörései, mutatja szerfölötti vonzódásunk a lyrai ekönnyebb véghez, tanúsítja három százados (XVI—XV111.) epikai költészetünk, mely Sziget Ostromán s egy pár népi eredetű szerzeményen kívül mitsem alkotott, a mi teljes, egész volna.

Honnan a nagy elmék e feltűnő szegénysége? Az élet viszonyai, bármily tarkán jelentkeznek előttünk, nehány, számtanilag ugyan meg nem határozható, de korlátolt mennyiségű alapvonásra vihetők vissza. E vonások tisztán emberi természetünk eredményei, annálfogva örök ismétlésben újulnak fel, ivadékról, ivadékra. Az ember a nemi, családi, társas, nemzeti kapcsolatban többnyire ugyanazon benyomások alá vettetett: hasonlók vágyai, küzdelmei, az akadályok, a győzelem, a szakadás, a kiengesztelődés. Való, hogy ez alapviszonyok, egyéni színezet, továbbá azon esetleges járulék által, melyet azokhoz népirati sajátság, éghajlat, kor, műveltségi fejlődés stb. told, a végtelenig módosulhatnak: de az is igaz, hogy valamely költő előtt annál szükebb tere nyílik e részben az inventiónak, minél kevésbbé ölelheti föl az esetlegest, a mindennapit, minél inkább tisztán emberi alapra utasítja őt a költeményfaj, melyben dolgozik. Ugyanis, a teremtő képzelete, melylyel dicsekszünk, igazán szólva, nem «teremt» — nem hoz elő új képzeteket a semmiből; hanem az észrevett, megfigyelt régiekből rakja azokat össze: alkot. Ha már oly költeménynyel van ügye (regény), mely nem korlátozza, az általános emberin felül, az egyénit is ellesni, rajzolni, elemezni minden legkisebb árnyalatban, sőt megengedi, hogy kénye kedve szerint gazdálkodjék azzal is, a mi csupán héj, külszín, esetleges: könnyebb lesz eredeti inventió bélyegét nyomni meséire. Az alapszövedék talán hiányos, talán elcsépelt: de a mindennapi élet sürgelméből könnyen fölszedhető ezerféle pótvonásokkal felfrissítheti, módosíthatja, hiányait elfödheti, szükség esetén alkotásainak ügyvéde is lehet. Ellenben, ha a költő oda van szorítva, hogy tisztán emberi alapon, vagy legfölebb oly mellék képzetek hozzáadásával teremtsen érdekes emberi viszonyokat, melyek tapasztalása körén kívül esnek, legott érezi feladata nehézségét. Az általános emberi, mint lassú folyam, örök egyformasággal lejt alá szemei előtt, ritkán csavarodik örvénybe, ritkán vét nagyobbszerű hullámot; vagy, ha a néző látkörén túl szirtekbe verődött, ha merész bukásban porrá tördelve a szivárvány minden színét játszotta is, erről neki, a rónatájon szemlélőnek, semmi képzete, fogalma nincs. A szerelem, barátság, női hűség általános emberi érzelmek, minden nap, minden óra feltűnteti szokott vonásaikat, de honnan merítse a költő segéd képzeteit oly katastrophához, minő például a Pyramus és Thisbe szerelmét, Nisus baráti önfeláldozását, Deli Vid nejének hűségét újjá, érdekessé, vonzóvá teszi? Költsön, teremtsen, hallom az ellenvetést; nem is tagadom, hogy az ihletés ritkább, szerencsésebb perczeiben sikerülhet, közönyös szálakból, melyek a költendő viszonyban többé fel sem ismerhetők, új, érdekes, megható egészet fonni össze: de kétségbe vonom, a legnagyobb elmék példáján, hogy a tehetség, emberi viszonyokat, tapasztalás segítsége nélkül, mintegy eleve (a priori), tetszés szerint combinálni, bárkinek is nagy mértékben adatott volna. És ez helyzete, kivált az epicusnak, szemben az általános emberivel. Hátha még hozzáveszszük, hogy a költemény természete oly világba helyezi a szerzőt, hová minél kevesebbet tanácsos fölvennie azon mellékesből, mely az életben tarka változattal röpkéd szeme előtt, oly korba, midőn az egyéni sem volt még bizonyos naiv egyformaságból teljesen ki bontakozva, oly kénytelenségbe, hogy a színt, külsőt, a történetes járulékot is tapasztalatán kívül eső forrásokból merítse : nem fogjuk csodálni, ha szemeit azon kész alapra függeszti, melyet a hagyomány az utódok számára fölkincseit; ha szivesen fogadja, művébe illeszti, vagy kellő módosítással reproducálja, mit az elődök szép iránti ösztöne, szóbeszéd vagy irás útján nemzetségről, nemzetségre szállított; ez által egyszersmind biztosítván magát a veszély ellen, nehogy minden áron újat keresve, szörnyeknek adjon léteit, mi gyakorta megesik a romanticismus képzelemcsigázóin.

Első és legnagyobb inventor a nép, a sokaság. Mint egy parton heverő sima kavicsról senki sem mondhatja meg, hol azon szirt, melynek egykor része vala, melyik hullám repeszté le, sodrá tova zömök koczkáját, melyik és hány rendbeli mosogatta éleit gömbölyűre: ép oly kevéssé nyomozhatnék ki azon mesék, kalandok, hosszabb rövidebb elbeszélések kútfejét, további alakulások tényezőit, melyek az ember ős természetéből fakadnak elő. Ennek talán megtörtént esemény ada léteit, azt egy névtelen képzelődése hozá forgalomba; emezt a szájról szájra adás kerekké görgette; az, csonkulva bár mint egy béna szobor, tisztán mutatja a művésznek, hol szükséges a javító kéz; egyik a gömbölyülés bizonyos fokán vesztegel, a másik teljes egészszé domborodott ki. Szerencsés esetben előáll egy külön dalnokraj, egy testület, mely az emberi szellemnek e talált gyermekeit mindenhonnan összegyűjti, felruházza, ápoló gondjai alá veszi. Ily énekes osztály, viseljen az rhapsod, bárd, vagy scald nevet, firól-fira örökíté a nemzet mondái kincsét, a tehetségesb új adalékkal is gyarapítja: végre jő a lángész, alkotó aethert leheli a mondavilágba, s az eposz meg van teremtve.

Ha már egy ily ős eredeti eposz létrehozásán is nem egyedül a névszerinti költő, hanem előtte, úgy szólva, nemzedékek működtenek: hogyan követelünk minden vonásig eredeti compositiót oly szerzőtől, ki a műveltség előhaladt korában, egészen más viszonyok közt él, mint az, melyből, ha feladatához hű kíván maradni, költeményét szőnie kell. Ám tanulhatja Virgil Aristoteles szabályait, de ha bujdosóját érdekes kalandokba szeretné bonyolítni, akarja nem akarja, ott terem Odysseus, a mint Calypso bájai visszatartják czéljától, a mint tengeren hányatik, a mint a phajakok földére menekül, a mint elbeszéli kalandját, a mint az alvilágra száll, a mint Polyphemus szemét kiszúrja stb. s a jámbor Aeneasnak szintén hajótörést kell szenvednie, Libya partjára vetődni, elpanaszolni bujdosását, Didó karjai közt megfeledkezni végzetszerű nagy czéljáról, a Styx árnyait fölkeresni, és látni legalább a cyclopsot, kinek Ulysses oly feledhetlen vendége volt. Vagy Anchises hamvait méltóan akarja megtisztelni: nyomon felújul emlékezetében a hősjáték Patroclus sírja felett; onnan kölcsönzi vonásait; a szekérfutást hajóversenynyé módosítja, a coestus-viadalt többnyire átveszi. Ajas comicus elestét az áldozatbarmok hulladékában, finomabb ízléshez alkalmazza, midőn Nisus vérben csúszik el; végre a nyilversenyt némi módosítással, az Ilias szerint adja. — (V. ö. Ilias XX111. 258—897. Aen. V. J04—544-) Vagy paizsra van szüksége Aeneasnak: istenanyja jól emlékszik, hogyan szerzé Thetis az Achillesét; ez neki még könnyebben sikerül, mert a paizsművész tulajdon kedves férje. A paizson képek, jóslatok egészsora szemlélhető: s a középkor összes epikai irodalma beleszeret a képek, tropaeumok, zászlók stb. általi jóslásba, Ariosto, Camoens, Tasso nem birnak e paizs bűbája alól menekedni. Maga Dante alvilági útján, nem csak úgy követi Virgil nyomát, mint biztos kalaúzét a acitta dolente borzalmas ösvényein, hanem úgy is, mint költőét; s nem merném állítani, hogy az lnferno eszméje megfogamzott volna az Aeneis VI. könyve nélkül. Átalában, a mint Virgil Homérra támaszkodott, akkép támaszkodik őrá egész köre az epopoeiáknak, összes úgynevezett műeposzaink, melyekről elmondhatjuk, hogy azon egy tőnek különböző hajtásai, hogy «facies non omnibus una, nec diversa tamen.D Ariosto játékos szelleme, bár gazdag tárháza mindenféle classicai emlékezésnek, leginkább emancipálta magát ezen hatás alól; de ő sem állhatja meg, hogy a régiek egy-egy helyét be ne illeszsze a lovagkor phantasmái közé : milyen például a cyclops- kaland, felújítva az «orco» szörnyetegben (XVII.), Virgil hárpiái, Astalfó kalandjában (XXX111.), Nisus és Euryalus episodja, Cloridan és Medor esetében (XVIll.), vagy a mint Aeneas, Polydorus sírja körül, vesszőt tépvén, a csemeték fájdalmasan vérzenek, s emberi panaszhang emelkedik a földből (Aen. IIl.), azon csuda elbeszélésében, mikor Ruggiero lovát egy mirtushoz kötvén, ez a rángatásra fájdalmat érez, s emberi hangon feljajdulva kíméletért esedezik (VI.), vagy az ó hitrege Andromedája a tengeri szörnynek hasonlóul kitett Angelicaban, a mint Ruggiero (Perseus) szárnyas lova segélyével megszabadúl (X.) stb. Camoens izetlen machinája, a portugallokat segítő Venus, és Indiát ellenök oltalmazó Bacchus, még elmés reproductio érdemével sem bir, hacsak azon találmányt nem veszszük elmésnek, midőn Paphos istennője az indiai útról visszatérő portugál! hősöket fáradalmaikért a maga módja szerint, testi kéjekkel jutalmazza. — Nem illő komoly tárgyaláshoz, de meg nem állhatom, hogy föl ne hozzam Cervantes egy furcsa helyét, annak bizonyságául, hogyan forog csak egy elmés anecdot is kézről kézre. Sancho alól a szamarat ellopják, midőn rajta szunnyad, oly módon, hogy nyergét négy karóval felpöczkelik s szépen kivezetik alóla a szerény állatot. Az ötlet Cervantesének gondolható, de épen így orozza el, Ariostónál, a Sacripante lovát Brunello híres tolvaj:

La sella su quattro aste gli suffolse, E di sotto il destrier modo gli dolse. (XXVII. 84.), Nyergét fdpoczkolá négy szál karóra, S úgy a csupasz mént kilopá alóla.

Brunell a Károly-mondák famosus tolvaja, s a lopás ezen furfangos módja hihetően Ariostónál sem eredeti, hanem mondái részlet.

De egyik sem viseli a mondottak közül annyira magán Virgil bélyegét, mint a „Gerusalemme Liberata.” Ha a többieknél reminiscentia, szeszély, talán némi verseny fölújítja egyes helyeit az Aeneisnek: Tasso egész öntudattal, mint gazdag erű bányát, használja azt. Úgy lévén meggyőződve, és Virgil, mestere példája is arra mutatván, hogy a szépet, ha idegen is, szabad sajátunkká tenni, csakhogy szerkezetünkbe erőltetés nélkül beilljék, csakhogy művünk széptani becsét emelje: majd nyiltan lefordít egész jelenést a minta-eposzból, majd egyes cselekvényt, episodot, jellemet rak össze különböző virgili részletekből, majd átöltöztet, de úgy, hogy nem lehet az eredetire nem ismernünk, majd leírást, hasonlatot, egyes mondalmas (sententios) helyeket kölcsönöz, le szintén egy-egy hatályosb epithetonig. Többször lesz alkalmunk, Zrínyit tárgyalva, feltüntetni a Jerusalem írójának ebbeli eljárását: most csupán azon «imitatiók» közűi lássunk egy párt, melyek a Zrínyiászban elő nem fordulván, alább mellőztetni fognak. — «E közben a vérző, lépteit hosszú lándzsával támogató Aeneast, Mnestheus, a hű Achates, s kisérője Ascanius megállítják a táborban. Dühöng s a tört vesszejű nyíllal vesződik, hogy kiragadja. Parancsolja, vágják föl a sebet, bocsássák vissza az ütközetbe. És már ott vala Japix, Phoebus kedveltje mindenek fölött, kinek heves szerelmétől meghatva, jókedvében saját tudományát, ajándékit kínálta Apolló: a jóslást, cziterát és gyors nyilakat. Az, hogy élemedett atyja végperczét hátrálja, inkább óhajtá ismerni a fűvek erejét s gyógy használatát, s a néma mesterséget űzni, dicstelenül. Aeneas áll vala csikorgó dühében, roppant dárdára támaszkodva, s az ifjak, a kesergő Julus, nagy csoportozása, könnyei közt rendületlen. Az öreg (Japix) felgyürközve, Phoebus varázs füveivel hiába erőlködik a nyilat kivenni, hiába bizgatja kezével, hiába fogdossa harapós fogóval a vasat. Ekkor Venus, megszánva fia gyötrelmét, a crétai Ida hegyről dictamnus (ezerjó) füvet szed: ismerik annak gyógyerejét a vadkecskék, ha röpülő nyil akadt hátukban. Ezt Venus, homályos ködbe burkolván magát, lehozza; ennek erejével járatja át a fénylő medenczékben öntött vizet, s titkon gyógyítva, ambrosia éltető nedvet hint abba és illatos panaceát. Az agg Japix, minderről semmit sem tudva, e fürdővel enyhíti a sebet: s egyszerre minden fájdalom megszűn, a vér eláll, a nyildarab magától kiesik, a test megépül és Japix felkiált: hozzatok fegyvert a hősnek! mit állotok? — Nem emberi erőtől, nem orvosi tudománytól van ez, nem is az én kezem gyógyít meg, Aeneas; nagyobb isten működik itt, és téged nagyobbakra tart föl.)) — Így az Aeneis. (Xll. 384-432.).

Lássuk, hogyan követ Tasso. — «E közben a sebesült vezér (Godofréd) nagy sátorába érkezett, oldalán a jó Sigier és Baldovino, körülötte sűrű nagy csoportja szomorú barátinak. Ó, míg sietséggel vesződik, hogy kihúzza a sebből a nyilat, eltöri vesszejét. Parancsolja, hogy szélesen vágják ki a sebet. „Bocsás- satok, úgymond, vissza a csatába” s hosszú láncsa nyelére támaszkodván, nyújtja sebes lábát a műtét alá. És már az agg Erotimo, ki a Po partján született, hozzáfog a gyógyításhoz. Ez jól ismeri a fűvek, a hathatós vizek minden erejét, s használatát. Kedves a múzsák előtt is, de jobban tetszik neki a néma művészet csekélyebb dicsősége. Csak azon volt, hogy kimentse a halálból a töredékeny testeket; pedig a neveket is halhatlanokká teheté vala. A vezér támaszkodva áll, rendületlen arczczal a sirás közt. Amaz, felövezkedve, s hátragyürve könnyű és egyszerű öltözetét, majd a hatályos fűvel kisérti, hasztalanul, kivonni a nyilat, majd tanult kezével, harapós vassal — de nem boldogúl. — Most őrangyala megszánva méltatlan fájdalmát a hősnek, «dittamo» füvet szed Ida hegyén, melynek erejét jól ismerik a hegyi kecskék, ha sebet kapnak, és oldalukban marad a szárnyas nyil. Ezt az angyal látatlan lehozza s a fürdő vizébe hinti, Lídia forrásából szent nedvet és illatos panaceát vegyítvén közé. Az öreg ezzel meg- locsolja a sebet, s a nyil önként kihull, a vérzés eláll, a fájdalom megszűnik, a test ép. Akkor kiált Erotimo: nem orvosi tudomány gyógyít meg téged, sem az én halandó kezem: nagyobb erő tart meg, azt hiszem angyal szállt le orvosodul, mert égi kéz jeleit látom. Ragadj fegyvert! mit késel? menj vissza a csatába!)) (XI. 68—75.). Érdekesebb az eredetiben nézni össze, hogy még a latin szónak megfelelő olasz is növeli a hasonlatot: elannyira, hogy azt hiszem, Tasso itt műfordítói ügyességét akarta bemutatni. — Szabadabb ennél az Aeneis egy másik helyének átkölcsönzése, midőn Venus halandó fiának megnyitja szemeit,’ hogy lássa a Tróját romboló isteneket (Il. 189—625), mely, Jerusalem ostrománál, Godofréd hasonló látásában fölismerhető, a mint az angyal megmutatja neki a részén viaskodó mennyei seregeket. (XV111. 92—96.) — Hanem elég.

Az eddigiek után nem fogunk oly könnyedén pálczát törni Zrínyi eredetisége fölött, ha egyes alkotásaiban oly részleteket fedezünk is föl, melyek egy vagy más régibb költőre emlékeztetnek. De azt is illő megjegyezni, hogy nem mind kölcsönvétel, a mi annak látszik; hogy szerkezet, jellemzés, cselekvény- fordúlat, machineria, sőt a stil is gyakran tűntet fel oly egyező vonásokat, melyek e Virgil nyomán haladó egész cyclus által mintegy közösnek, az epikai modorhoz, — mesterséghez — tartozónak tekintettek; úgyhogy inkább e vonások mellőzése, mint fölvétele tetszett volna előttök gáncsolandónak. Valamint az élő szájon zengő, firól fira örökített hősi ének, a vele bánó dalnokrend ajakán, némi egyformaságot, nyelv- és szerkezetben kiváló jelleget kap, mely, hogy úgy szóljak (a czéh) minden egyes tagjának szerzeményén fölismerhető: azonkép honosuk meg az úgynevezett «classikai» epopoeiák szerzőinél is egy bizonyos módja a kezelésnek, ilyen mingyárt elől a föltét (propositio), vagy is a tartalomnak rövid összefoglalása nehány sorban; ilyen a valamely fensőbb hatalomhoz, rendszerint a múzsához, intézett segélyhívás (invocatio), mégpedig nemcsak az epos elején, hanem rendesen a seregszámla (enumeratio) előtt is, vagy midőn a költő nagy dolog, rettenetes viadal stb. elbeszélését akarja megkezdeni. Rokon ezzel az ünnepélyes készület, vagy a költő félelme, önbizatlansága nagyszerű jelenetek leírása előtt. Ilyen a hadszámla (enumeratio), s ez alkalommal egyes hősök, vagy egész csapatok jellemzése, s utóbb kifejlő episodok alapjának letétele. Ilyen mód valamely egyén jövendő sorsát, valamely következő fordulatot előrejelenteni, vagy sejtetni legalább, (eposzi anticipatiónak volna nevezhető); midőn tudniillik maga a szerző épen az által gerjeszt várakozást, hogy a regényírók csattanó hatásra számított eljárását mellőzve, önként fellebbenti a fátyolt, mely hősei végzetét takarja. Szintén a mesterséghez tartozik, útleírás természetű, csak történeti egymásután kapcsaival biró eseményeket az által gömbölyítni egységbe, hogy a költő mingyárt eleinte az események kellő közepébe (in médiás rés) ragadja olvasóját, s az elébb történteket utólag beszélteti el.

A csodálatos, a gépezet conceptiója is, főbb vonalokban, a Homér-Virgil-féle csapáson jár. Az Iliász istenségei nem harczolnak ugyan többé, két táborra oszolva, küzdő felek részén: de a törekvés, természetfölötti hatalmakat hasonló ellenkezésbe tenni egymással, a keresztyén eposzba is átjött. Az istenek tanácsa Olympuson, amaz égi jelenetek gondolatját szülé, minémű Ariostónál (XIV. 74—77.) s utána Tassénál (1.) és Zrínyinél is található, midőn isten a maga dicső trónján ülve, angyalai által intézi a halandók sorsát. Természetesen a mennyei akaratnak nem lehet ellenmondás, itt tehát nincs helye tanácskozásnak. Ilyenkor az égi küldöncz, (angyal) rendszerint Mercur vagy Iris classikai vonásiból kölcsönöz annyit, a mennyi összefér a keresztyén nézetekkel. — A halandónak megjelenő emberfölötti lény ritka esetben mutatja igazi alakját, többnyire valamely jól ismert halandó képét veszi magára, csak eltűntével adja jeleit istenvoltának, s az kivel társalgóit, megérzi, és rendszerint felkiáltásban nyilvánítja, a reá gyakorolt csoda-hatást. A hős nagy veszélyben könyörög és legott meghallgattatik, isteni segélyt nyer; másszor ködburok által fedve bizton jár az ellen sorai közt; majd ha tekintélyre van szüksége, alakja csoda fenséggel környeztetik. Eposzi használatban a csodás majd nyilt, midőn semmi kétség, hogy természet-fölötti erő munkál, majd elfátyolozott, vagy félcsodás, midőn a költő oly halványan színezi a rendkívülit, hogy csupán beszédképletnek (trópus) is gondolhatni; néha maga sem dönti el, természetes úton, vagy isteni erő által történt-e a szóban forgó esemény. Az álom, a látvány, természeti tünemények rendkivüliekké színezése, többnyire a classicai epopoeia modorában kezeltetik; épen úgy a végzetes bajnok, a fatális ló, fegyver s egyéb hősi szerszám, mely utóbbiak szintén birnak saját történettel, úgyhogy

gyakran némi kis episodot képeznek. Aztán a jóslatok különböző nemei: Írott képek s tableau-k által; menny- vagy pokoljárat segélyével; bevallott jósok előre mondási; különben ily tehetséggel nem biró egyének jóslata, a lelkesedés perczében, vagy a halál révén; továbbá jelekből, madarak röptéből, természeti tüneményekből stb. Hasonlóan közös vonás, hogy a bevallott jós csalatkozik saját jövendőjében, hogy csak bizonyos dolgokat tud, a mint az eposz czélja kivánja, másokat nem; hogy jövendölései nem találnak hívőre s több efféle. Ide sorolható a titkos, szokatlan rémület, vagy fatális elbizakodás, mely a hőst közvetlen a halálos veszély előtt elfogja.

De a cselekvény fordulatai s a jellemek színezése is gyakran mutatják az egymásra-hatást, e cyclus költői közt. A kifejlés elébe női kecs által vetett akadály (Calypso, Didó, Armida); a párviadal, mely hitszegés miatt átalános harczczá fejlődik (Pandaros, Oradino, Amirassen); vagy éj miatt félben szakad, és másszor megint folytattatik; magán ellenség a közös mellett: egy jó barát, egy növendék ifjú, hív szolga, vagy úr, apa vagy fiú, megboszúlása; elesett bajnok hullája fölött kifejlő viadal; egyes bátor hősnek az ellen közé rekedése; magán barátság ellenek közt; vezér vagy hős, midőn elesett társát megsiratja, eltemeti ; hadi tanács, ebben rendszerint ildomosán gyáva békepárt, s vakmerő harczpárt; kihívó követség az ellenhez; szavakkal objurgatio a vívás előtt; bajnok, a mint magát a harczra mérgesíti; merész hős, ki megvetéssel nézi le a lassú tactica előnyeit; egyszeri gyávaság jóvátétele vitézség által; nagy bajnok futása, e miatti szégyene; a főhős előtti rettegése annak, ki az ellen közt legnagyobb; két jó barát közös vállalatjai; férfias, harczos nőjellemek stb. stb. mind oly gyakran ismétlődő vonások, hogy csupán ezért, ha a kivitel önálló, a költőt nem érheti utánzás, vagy plágium vádja. Szinte így a stílban némely fordulatok, például: egész sorok ismétlése,

kivált midőn valamely követ elmondja a rábizottakat; a hasonlatúl vett tárgy részletes, szemlélhető kiszi- nezése, s általában a homéri egyszerű természeti hasonlatok divatja, csaták leírásában hosszabb rövidebb apostrophe elesett — gyakran nem is jelentékeny — hősökhöz; egyes hatályos mondat (Kraftspruch) átvétele régibb költeményből; a sebek, a halál ezerféle módjának festésében itt-ott megújuló reminiscentia, és a mennyit még előszámlálnom könnyű volna, mindezek a homér-virgilféle tanulmányok eredményei, s az újabb epikusoknál nyomról nyomra feltalálhatók. — Hanem ideje áttérni felvett tárgyamra.

Két részre osztom vizsgálatomat. Az elsőben, mely hosszabb és elemző, követem a Zrínyiász szövegét s helyi észrevételekre szorítkozom, főleg Tasso és Virgil befolyását nyomozván költőnkre; a másikban, mely rövidebb s összeállító, megkísértem eltalálni a rangot, mely Zrínyit Tassóval szemben is, megilleti.

ELSŐ RÉSZ.

1.

Az első ének hat kezdő versszakát a föltétel (propositio) és segélyhívás (invocatio) foglalja el. Föltételét Zrínyi, valamint Tasso is, egészen classikai modorban, s mindkettő Virgil után fogalmazta; de míg Tasso, az <Arma virumque)) hasonlatára merészen vág belé, Zrínyi az előkészítő négy sort is (lile ego . . .) fölveszi, véleményem szerint helyesen. Mert én azon meggyőződésben élek, hogy ama négy sor tulajdona Virgilnek, ki bizonyára óvakodott mintegy teleszájjal kezdeni eposzába, és nem birt kevesebb műérzékkel e részben, mint Horácz, ki nyíltan gáncsolja a „Fortunám Priami cantabo”-féle fönhéjázó kezdetet. Zrínyi evvel azt eszközölte, hogy propositiója, első sortól az utolsóig, folyton emelkedik. Ó, ki elébb játszott szerelemnek édes versével, aztán küszködött Viola kegyetlenségével, most Marsnak hangosabb versével fegyvert és vitézt énekel, ki a török hatalmát meg merte várni; meg, Szulimán haragját, ama nagy Szulimánnak hatalmas karját, kinek Európa rettegte szablyáját. Vessük össze akár az Aeneissel, akár Tasséval: egyiknél sem találjuk e lépcsőzetes emelkedést tárgyához. Virgil negyedik sora közepén egyszerre szökell a magosba: „at nunc horrentia Martis” ; hogy a hatodikkal ismét alább szálljon; Tasso az első sorban «hadi dalnak ereszti merész ajakát» ; de mily bágyadt a végeredmény összefoglalása : «az ég kegyelte őt s a szent zászlók alá visszavezérlé bolyongó társait.” Annál, ki az eposzt nem ismeri, most veszi először kezébe, vajon költ-e ez, a bolyongó társak visszajövése, nem mondom nagyszerű, de csak határozott eszmét is a magasztos eredmény felől?

De mi sem tünteti föl annyira, oly kevés sorban, Zrínyi önálló erejét, mint az invocatio (1. 3—6.), összemérve a Tassóéval. (1. 2, 3.) Zrínyi minden tartózkodás nélkül átveszi a gondolatot, múzsa helyett a Boldogságos szüzet hívni segédül; nemcsak, hanem lefordít négy sort a Jerusálemből, mondhatni szóról- szóra: aztán egyszerre önszárnyalást vesz. Miért nem követi tovább is kalaúzát? Ez bocsánatot kér a Szűzanyától, ha czifraságot sző az igazba, ha világi bájjal díszíti költeményét, aztán körülbelül így folytatja:

Tudod, hogy a világ mind arra tódul, Hová Parnassus önti csábjait, S a költeménynyel fűszeres valótul Rögzött se fél, oly édesen javít, így a beteg gyermek, ha kóstolóul Mézzel kenők a csésze ajkait, A keserű nedvet csalódva iszsza, Hogy a csalásban éltét nyerje vissza.

Melyik utánzó vált volna meg e szép hasonlattól, ha már a többit magáévá tette? Zrínyi ott hagyja, nem kap rajta, mert az ő útja eltér az olaszétól, s ő ennek világos tudatával bír. Tasso ugyanis e bocsánatkéréssel bevallja mintegy, hogy elbeszélése nem leend őszinte, hogy, bár szent czélra, de csalni akar, oly színbe öltöztetvén a valót, mintha nem volna való; bevallja, hogy világi kecsekkel piperézi azt föl, hihetően arra is czéloz, hogy érzékingerlő képeket öntetszéssel fog ecsetelni (Armida), — mindezért jóeleve bocsánatot kér. Ki ne ismerné fel a szenteskedő, a mellett kéjsóvár olaszt, ki imádkozik, mielőtt a bűnt elkövetné. Zrínyi ellenben a meggyőződés meggyőző hangján esdekel:

Adj pennámnak erőt, úgy írhassak, mint volt, Arról, ki fiad szent nevéjért bátran holt . . .

A ki érezte az igaznak, és annak, ha a költő egész lelke mélyéből szól, minden poétái czafrangnál hathatósb erejét, az érteni fogja a különbséget, melyre mutatók. — Jellemző továbbá, s költőink egyéni alapvonásait már e helyen feltünteti az észrevétel, mely ugyanitt előtérbe nyomúl. Tasso invocatiója elején, a szépnek azon magaslatára emelkedett, mely „fönség” név alatt ismeretes. De csakhamar leszáll onnét, bizonyos tanító, — majdnem társalgási hangba («Tudod, hogy a világ . . .») s aztán oly képpel zárja be segélyhívását, mely szép ugyan, de csak a «kellem» színvonalán marad. Ellenkezőleg a «Zrínyiász» dalnoka, egyszer fellengős irányt véve, nem száll ismét virágok közé, sőt merészebben csattogtatja szárnyait:

Te, ki szűzanya vagy, és szülted uradat. Az ki örökkén volt, s imádod fiadat, Úgy mint istenedet és nagy monarchádat: Szentséges királyné, hívom irgalmadat, hogy szórakozás, vagy lankadtság nélkül repüljön a magasztos színhelyre, hol elbeszélése kezdődik, oda, honnan „amaz nagy mindenható” a földre tekint. így értem én, a mit Toldynk, nagy becsű felolvasásaiban (Költ. Tört. 11.) röviden e szókkal fejez ki: dTasso invocatiója szebben van előadva. Zrínyié jobban gondolva.)) Azaz ott a kifejezés kelletne, itt a gondolat fensége.

Tasso, a kor bevett szokása szerint, művét ajánlja is, estei Alfonzénak (]. 4,, 5.). E példa Zrínyinek előtte állt, ide szúrni be adedicatióját a magyar nemességhez)) — de ő ezt egyszerűen előszava homlokára tűzi. Okát az eddig mondottakban vélem feltalálni. Az isten anyától magához istenhez röptében, bármily fellengző ajánlás csak bágyasztaná a hangúlatot. /Tassónál ez eset már nincs: ő már elhagyta a magas légkört, kies völgyben mulat, honnan kegyura dicsőítéséig is jó nagy az emelkedő.

Következik maga az elbeszélés. „A nagy mindenható a földre tekint. Egy szemfordulásból megnézi a világot. De leginkább a hittől szakadozó magyarok erkölcsi sülyedését veszi figyelembe. Megindúl ezen méltó haragja: előhívja Mihályt, a főangyalt. Miután egy hosszabb beszédben kikelt a magyar nemzet hálátlansága ellen, parancsolja hív szolgájának, hogy pokolból egy fúriát küldjön Szulimánba, ezt Magyarország ellen bőszíteni. Az angyal mer esedezni az igazakért, de isten feddő szava által elnémítva, égnek ereszti sugár szárnyait, a parancsot teljesítendő.” (I- 7-’8)

A kiindulási pont nyilván Tassóé: de csak a menynyiben isten alánéz, egy szemfordulásból megtekinti a világot, aztán figyelme az elbeszélés tárgyára fordúl, végre angyalt küld, a cselekvést megindítani. E néhány vonás átvételére Zrínyi annál inkább feljogosítva érezhette magát, mivel tudta, hogy mind ez Tassónál sem eredeti. A „padre eterno” midőn égi trónjából lenéz a világra, majd a keresztes had vezéreire függeszti figyelmét (Tass. 1. 7—9) az Aeneis egy jól ismert helyére utal: amidőn Jupiter a leg- fenső étherből alátekintvén a vitorlaszáílta tengerre, a mélyen fekvő földre, partokra, szélesen kiterjedt népekre, megáll az égbolt ormán, s Libya tartományira szögzi szemét.)) (Aen. 1. 223.) Hogy isten lakhelye annyira van felül a csillagkörőn, mennyire a csillagok a mélységes pokol felett (Tass. 1. 7.), ez hasonlóan Virgil sorait juttatja eszünkbe:

. . . Tartarus ipse

Bis patet in praeceps tantum, tenditque sub umbras, Quantus ad aetherium coeli suspcctus Olympum.

(Aen. VI. 577.)

Maga a Tartarus onnan Két oly mélyre sülyed, s tátong a homálynak alatta.

Mint Tassénál isten Gábor angyalt, úgy szólítja az Aeneisben Jupiter Mercuriust; s a rövid, heves üzenet, melylyel isten az angyalt Godfrédhoz küldi, szembetünőleg a „pater omnipotens” indulatos, szaggatott beszéde nyomán készült, midőn ez, követe által, a Didó karjain nagy czéljáról megfeledkező Aeneast, útjára sietteti.

Ascanio-ne páter romanes invidet arces?

Quid struit? aut qua spe inimica in gente moratur?

Nec prolem Ausoniam ct Lavinia respicit arva?

Tiaviget! haec summa est: «hic nostri nuncius esto!»

(Aen. IV. 222., 199.)1

Menj Godfrédhoz! — szólt isten a követnek —

S mondjad nevemben : mért e késelem?

Uj hadra szállni mért hogy nem sietnek. Szabaddá tenni végre szent helyem?

Gyűjtse tanácsba főit a seregnek 1

"Legyen vezérök! azzá emelem... (Tass. J. 12.)

Erre az angyal fölveszi látható lélekalakját, sugárral övedzi szőke fürtéit, gyermekifjúvá lesz, és arany- szegélyű fehér szárnyat Öltve, hasítja a szeleket és felhőket, száraz és tenger fölött. Aztán megállapodik a Libanus hegycsúcs irányában, egyensúlyozza szárnyain magát, majd rohanva csap le Tortosa vidékére. (Tass. ]. 13 —15.) Mercur pedig felköti bokáira aranyos talárját, melyen száraz és tenger fölött egyenlő gyorsan képes szállani, aztán vesszejét, a caducust, ragadja kezébe; így felkészülve űzi a szeleket, megúszsza a zavaros felhőket: majd Atlas örök hóborított csúcsa iránt megállapodik aparibus nitens alisü — s onnan, mint halász madár, rohanva csap le Libya fövényes partjaira. (Aen. IV. 238. sqq.) Mint Virgil az olympusi hírnök rajzában Hornért, (11. XXIV 340, Odyss. V. 43.) úgy követi a Jeruzsálem dallója Gábor készülete s útja leírásában az Aeneist, a nélkül, hogy bármelyik plágiummal vádoltatnék.

Zrínyi sokkal önállóbb e helyen. Csak néhány vonást kölcsönöz, nem kész rajzot. A mindenható földre tekint, s a világot „egy szemfordulatból” (in un sol punto, e in una vista) megnézi, aztán a magyarokra szegzi figyelmét. Ennyi mindössze is. A bűnsorozat, mely következik, megdöbbentő képet ad a magyarság erkölcsi sülyedtéről, s hatalmas indoka isten haragjának. A «bálvány» (protestantismus) első helyen említése, mely ama bűnök eláradásáért mintegy felelőssé tétetik, — jellemzi a katholicus írót, de mind a költeménye szerint vértanú ős, mind a szerző saját szempontjából helyén van. Mélyen találó vonása ez erkölcsi romlottságnak kivált az, hogy «öreg embernek nincsen tiszteleti!). Mennél visszább megyünk a patriárchai erkölcsök feddhetlen korába, annál tiszteltebb az ősz haj.

Isten beszéde egy szabályos oratio, melyben két fő részt, a derekán fordulatot, különböztetünk meg. Előrésze tényállapítás: utórésze indulatos. Alig csalatkozom, ha eposzban e szónokias beszédek divatját a római történetírás költött oratióiból sejtem származottnak. Homérnál legalább nincs még ily szónoklat: az ő egyénei beszélnek, naiv természetességgel, rhetori hatás eszközei nélkül. Beszédök majd történeti, majd jellemábrázoló, de nem szónoki. A beszélő öntudatlan tárja elénk bensőjét, nem oratori ügyességét mutogatja. Beszéde, ha indulatos, pathoszba emelkedik, nem szónoki «affectust» hajhász.,0 van meghatva, nem öntudattal másra kíván hatni. És ez így helyes. De már Virgil a Cicerók honában, csekélylette Homér együgyű beszédeit, s példáján a középkori epopoeiákba hangos oratiók kaptak föl, nem minden kára nélkül a jellem- és kedélyállapot festésének; miután egyik orator, mint a másik, nem saját bensőjét, hanem a szerző szónoki ügyességét tárja elénk. Zrínyi nem veté meg e példát: azonban a „haragvó isten” beszéde valódi szenves, drámai mozzanatokkal is bír, elannyira, hogy az indulat magasán megtörik a szórend, szokatlan in- versio forgatja össze a nyelvet:

«De ők ennyi jókért, ah, nehéz mondani 1 Ah, háládatlanok, és el merték hadni; Nem szégyenük isteneket elárulni...”

s végül:

„Jaj, török, néked, haragom vesszejének!

Te vagy, de eltörlek, ha ezek megtérnek.”

Az egész mennyei jelenet még drámaibbá lesz az angyal könyörgése által, ki a beszéd folytán mindig „ű szentsége előtt áll vala” — és most tátorságot vészén esedezni az igazakért; de isten dorgáló szavára „nem felel többet, — hanem sugár szárnyát ereszti az égnek.” Éz nincs Tassónál; sem elődinéi: e drámai kivitel Zrínyi sajátja. — S hogy e magasztos jelenet után mellőzi az angyal úti piperéje leírását, inkább a pokolbeli szörnyeteg rajzát adja, — és így a fenség, — „az Úrnak rettenetes búsulása” — után mindjárt a „szörnyű” következik: ez is igazolja föntebbi megjegyzésemet Zrínyi költészetének jelleméről, — valamint öntudatos eljárását a közönyösnek látszó névcsere, hogy Gábor, a „nunzio giocondo” helyett Mihályt szerepelteti, a bosszú lángpallosos angyalát.

Azonban folytassuk. — «Mihály angyal fölkeresi pokolban Alektó fúriát. Ennek leírása. Az angyal közli vele isten parancsát. A furia megjelenik álmában Szulimánnak, atyja Szelim képében. Beszéde a szultánhoz. Kígyót ereszt ágyába, s eltűnik. Szulimán ébredése.” (1. 28—84.)

Alekto működése, körvonalaiban, az Aeneis jól ismert helyéből van kölcsönözve. Juno az alvilágra száll, s fölidézi Alektót, hogy az Aeneas és Latinus király közti frigyet bontsa meg. Az, többek között, az alvó Turnushoz megy, Chalybe aggnő képében, s a kiszállott jövevények ellen bőszíti. (Aen. Vll. 323, egész 460.) Itt az összehasonlításban négy mozzanatot kell szemügyre vennünk, ezek: a furia leírása, átöltözése, a mód, melylyel hatást eszközöl, s a felbőszített halandó magaviselete, a hatás folytán.

Zrínyi a leírásban, melyet Alektóról nyújt, csak átalános hitregei képzethez tartja magát, és nem látszik, hogy az Aeneist követni akarná. Száz lánczczal van az kötve, kezén száz bilincs, haja kígyókból áll, s kötelőznek fején; a két szemén véres mérges tajték foly, s rút gégéjén dohos kénkőpára jön ki. E leírás egészen a külsőre vonatkozik. Virgilnél a külső rajz nem ily szemléletes, csupán ennyit mond: «tot sese vertit in óra, tam saevae facies, tót pullulat atra colubris® (328); és alább: „Gorgoneis infecta venenis.” (341.) De annál erősebb a benső jellemzés, midőn mondja róla: „odit et ipse páter Plútón, odere soro- res tartareae monstrum.” Mily szörnynek kell lennie, kit maga Plútón atya, magok az alvilági nénék is gyűlölnek! — Lehetetlen, hogy Zrínyi ne érezte volna ez eszme nagyságát, de tartózkodott azt átvenni, inkább önálló vonásokkal jellemzi a fúriát, hogy örül az, midőn galibát szerezhet (1, 32.), s nagy-vígan tűnik el, miután Szulimánt felbőszítette. (]. 46.) Tassónál a kétszer is szereplő fúriának semmi szemlélhető képe nincs adva.

Alektó, hogy Szulimánnak „megrettenést szüvébe ne tenne”, elhúnyt atyja, Szelim, alakjában jelenik meg Turnusnak Juno papnője, Chalybe álarczában; így az olasz Argillannak (Tass. VJ]]. 59.) Rinald roncsolt képében; így Solimano arab vezérnek (Tass. IX. 8.) hű tanácsosa, Araspe, hasonlatában. Az átöltöztetés gondolatba tehát nem új: de nem új az Virgilnél sem. Az ily álarczos megjelenés, miszerint az emberrel közlekedő istenség valamely jólismert halandó ábrázatját veszi föl, valamint az erre következő megismerés, midőn az isteni lény távoztával a halandó megtudja, kivel társalgóit, s megérzi egy fensőbb hatalom befolyását, Homér óta annyira közönséges, hogy mintegy a technikához Játszott tartozni. Az emberfölötti lény, hogy a föld gyarló fiát mindjárt eleve meg ne rémítse, többnyire színlett alakban lép föl; oly élő, vagy elhunyt egyén álarczában, ki iránt amannak bizalma van, kinek tanácsára hallgat, ki rokonszenvét bírja : s vagy már beszéd közben kinyilatkoztatja istenlétét (confitetur deum v. deam esse), vagy csak eltűntekor ad némi csodás jelt, például elrepül, isteni, — a halandóénál nagyobb, szebb — alakját engedi látni stb. vagy végre jel nélkül is úgy hat a halandóra, hogy ez megérzi a természet fölötti befolyást. Az llias, Odyssea, hemzseg az ily átöltözések példáitól. Iris, midőn Priamusnak Polites képében mutatkozik (11. 11, 709.), ugyanaz Helénának mint Laodice (11, 111. 121,), Aphrodité ugyanennek, mint fonó asszonya, de Helena meglátja az istennő szép nyakát, kecses keblét, villogó szemeit s ráismer (11. 111. 386.); Athéné Pandarosnak mint Laodocos (IV. 86.), Héra mint Stentor (V. 785.); Poseidon mint Chalcas (Xlll. 43., 68.), mint Thoas (Xlll. 215.), s hogy végét vessem, midőn Hermes úgy jelenik meg Priamusnak, mint egy az Achilles myrmidonjai közűi (XXIV.). De magában az Aeneisben is számos ily álarczozott isteni megjelenés találtatik. Venus mint vadásznő . . . eltűntekor visszaragyog rózsa-nyaka, ambróziás fürtjei a menny illatát lehellik, palástja talpig lefoly, már menése istennőt árul el (1. 315—402.); Iris, midőn a trójai nőket a hajók felgyujtására lázírja Beroe alakjában (V. 618.); Somnus isten átöltözése Phorbasnak, midőn Palinurustelaltatja (V. 843.); Alektóé a fönebbi helyen, Chaly- benak (Vll. 4’5-), Apollóé (IX. 646.) Butesnek ; Ju- turnáé Metiscusnak (XU. 472.). Oly közönséges modor ez, hogy Zrínyi akkor vélt volna hibáznia, ha nem e példányok szerint képezi Alekto megjelenését.