Borítószöveg

„A haláltól Potasnyikov nem félt. De volt benne valami szenvedélyes vágy, valami végső makacsság: arra vágyott, hogy valahol a kórházban, rendes ágyon, ágynemű közt haljon meg, mások figyelmétől kísérve, még akkor is, ha ez amolyan kincstári figyelem, nem pedig odakint, nem a fagyban, nem a fegyőrök csizmája alatt, nem a barakkban, a káromkodások között, a piszokban, a többiek teljes közönye mellett.”

Salamov elbeszélései élet és halál fagyos határvidékén játszódnak. Nem egyszerűen a Gulag-irodalom legjelentősebb képviselője ő (Alekszandr Szolzsenyicin mellett), hanem az az író, aki a legszélsőségesebb szenvedéseket megtapasztalva radikálisan szakított az irodalom minden didaktikus felfogásával. A szikár Salamov-elbeszélés színtiszta dokumentarizmusnak hat: a már-már felfoghatatlan kegyetlenségekről számot adó tények szenvtelen továbbadásának. És mégis: éppen csak felsejlő irodalmi fogások révén Salamov minden írása valami lecsupaszított költészetté válik, amelyet óriási belső dinamika feszít.

A Salamov-szövegeket olvasva az erkölcsi felháborodáson túl, amelyet az orosz kommunizmus kegyetlensége vált ki belőlünk, mi is átérezhetjük azt a mély esztétikai és morális dilemmát, amely a szerzőt egy egészen újfajta prózastílus kialakításához vezette. Szerinte „a művészetnek nincs joga többé az igehirdetésre”, az irodalomnak meg kell szabadulnia minden feleslegestől, hogy ábrázolni tudja azt az irracionális világot, amely lehetővé tette a Gulag létrejöttét...

Rég volt mindez, mondhatnánk; ám ennek az irracionális kegyetlenségnek, mint napjainkban látjuk (amikor Oroszországban a Gulag áldozatainak sorsát kutató Memorial Társaságot is betiltották), olyan mélyek a gyökerei, hogy ma sem vagyunk védettek vele szemben.

Salamov prózája hat kötetben jelent meg oroszul; ennek magyarul egyelőre csak kis része olvasható. Az életműsorozat indításaként most az első kötet anyagát jelentetjük meg teljes egészében.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Варлам Шаламов: Собрание сочинений в шести томах

Терра, Москва, 2013

Fordította Soproni András

Varlam Shalamov Russian texts copyright © by Alexander Rigosik, 2022

Hungarian publishing rights acquired via FTM Agency, Ltd., Russia, 2021

Hungarian translation © 2022 Soproni András

Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Szalkai Diána

ISBN 978-963-479-998-6

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A hóban

Hogyan taposnak utat a szűz hóban? Megy elöl egy ember, izzad és káromkodik, alig bírja rakosgatni a lábát, minduntalan belesüpped a porhanyós, mély hóba. Az ember messzire elmegy, útját egyenetlen fekete lyukak jelzik. Elfárad, lefekszik a hóba, rágyújt, és a mahorka füstje kék felhőként terül szét a csillogó fehér hó felett. Az ember már továbbment, de a kis felhő még mindig ott lebeg, ahol az ember megpihent: a levegő szinte mozdulatlan. Az utat mindig csendes napokon tapossák ki, hogy a szél ne tegye tönkre az ember erőfeszítését. Az ember maga tűz ki magának a havas végtelenben tájékozódási pontokat: egy sziklát, egy magas fát; úgy vonszolja testét a hóban, ahogy a kormányos vezeti a folyón a csónakot földfoktól földfokig.

A kijelölt keskeny és bizonytalan nyomvonalon öt-hat ember megy most sorban, vállt a vállnak vetve. Nem egymás nyomába lépnek, hanem a nyom mellé. Amikor elérik a kijelölt pontot, visszafordulnak, és újra úgy mennek, hogy letapossák a szűz havat, amelyet emberi láb még nem érintett. Kész, ki van taposva az út. Mehetnek rajta emberek, szánkaravánok, traktorok. Ha az első úton mindig egymás nyomába lépve mennének, akkor jól látható, de alig járható szűk gyalogút, ösvény keletkezne, nem pedig út – gödrök, amelyeken nehezebb átjutni, mint a szűz havon. Mindig az elsőnek a legnehezebb, és ha fogytán az ereje, ugyanabból az ötösből előrelép a helyébe egy másik. A nyomában haladók közül mindenkinek, a legkisebbnek, a leggyengébbnek is le kell taposnia egy darabkát a szűz hóból, nem léphet a másik nyomába. Traktoron és lóháton pedig nem az írók, hanem az olvasók közlekednek.

1956

Hozomra

A fegyencek Naumovnál, a bányakocsisnál zsugáztak. Az ügyeletes fegyőrök soha nem néztek be a kocsisok barakkjába, mert – teljes joggal – úgy tekintették, hogy fő feladatuk az ötvennyolcasok{1} őrzése. Márpedig a lovakat általában nem bízták ellenforradalmárokra. Igaz, a közvetlen munkairányítók suttyomban morgolódtak: a legjobb, legbuzgóbb munkaerőtől fosztották meg őket, de az ide vonatkozó intézkedés egyértelmű volt és szigorú. Egyszóval, a kocsisok barakkja volt a legbiztonságosabb, és a blatnojok{2} ott gyűltek össze kártyacsatára éjszakánként.

A barakk jobb sarkában az alsó priccsen tarka vattatakarók voltak szétterítve. A sarokoszlopra odadrótozták a házilag fuserált benzinlámpást, a „kolimai mécsest”. A szerkezet annyiból állt, hogy egy konzervdoboz tetejébe beleforrasztottak három-négy nyitott rézcsövecskét. A lámpa meggyújtásához a doboz tetejére rátettek egy darab izzó parazsat, a benzin felmelegedett, egy csövön kitódult a benzingőz, amit egy szál gyufával meggyújtottak.

A takarókon egy koszos tollpárna feküdt, mellette kétfelől, a börtönbeli kártyacsaták klasszikus pózában, burját módra ott kuporogtak a játékosok. A párnán friss pakli hevert. Nem akármilyen kártya volt ez: börtönbeli kézműves munka, melyet az ipar mesterei hihetetlen gyorsasággal varázsoltak elő. Készítéséhez kellett némi papír (megtette bármilyen könyv), darabka kenyér (melyet péppé rágtak, majd rongyon átszűrtek, és az így nyert csirizzel összeragasztották a lapokat), tintaceruzacsonk (a nyomdafesték helyett) és egy kés (mellyel a figurák sablonját és magukat a kártyalapokat kivágták).

Az aznapi paklit az éjjel szabták egy Victor Hugo-kötetből, melyet valaki tegnap ott felejtett az irodában. A könyv vastag, erős papírból készült, a lapokat össze sem kellett ragasztani, mint általában, amikor vékony a papír. A lágerben minden motozáskor könyörtelenül elkobozták a tintaceruzákat. Elkobozták őket a csomagok ellenőrzésekor is. Ezt nemcsak azért tették, hogy elejét vegyék a hamis okmányok és bélyegzők készítésének (bőven akadtak ennek is művészei), hanem hogy megsemmisítsenek mindent, ami versenyre kelhetne az állami kártyamonopóliummal. A kártyakészítők a tintaceruzából tintát készítettek, majd az előre elkészített sablonok segítségével felvitték a lapokra a megfelelő mintákat: dámákat, bubikat, tízeseket… A figurák megkülönböztetéséhez nem használtak színeket, erre nem is volt szükségük a játékosoknak. A pikk bubinak például a kártya két átellenes sarkába rajzolt pikk minta felelt meg. A minták alakja és elhelyezkedése évszázadok óta változatlan volt, a saját kezű kártyagyártás beletartozik minden blatnoj „apród” neveltetésébe.

Az új kártyapakli ott hevert a párnán, s az egyik játékos szaporán dobolt rajta piszkos keze vékony, fehér, munkához nem szokott ujjaival. Kisujjának körme természetellenesen hosszú volt – ez is afféle vagánydivat, mint a tökéletesen ép fogakra húzott arany-, vagyis bronzkorona. Ennek is megvoltak a mesterei, afféle botcsinálta fogtechnikusok, akik szép jövedelmet húztak az állandó keresletnek örvendő koronákból. Ami a körmöket illeti, a színezés kétségkívül ugyancsak divatban lenne a bűnözők világában, ha a börtönviszonyok között lehetne lakkot szerezni. Az ápolt sárga köröm úgy csillogott, mint valami drágakő. A köröm gazdája a bal kezével ragacsos, piszkos, világos haját turkálta. A lehető leggondosabban nyírt „bokszolófrizurát” viselt. Alacsony homloka, melyen egyetlen barázda sem látszott, sárgás, borzas szemöldöke és ajkának csíkja mind hozzájárult a blatnoj ábrázatának legfontosabb vonásához: az észrevehetetlenséghez. Ez az arc olyan volt, hogy képtelenség megjegyezni. Az ember ránéz, és már el is felejti, a vonások kihullanak az emlékezetéből, s ha legközelebb viszontlátja, nem ismeri fel. Szevocska volt az illető, a terc, a stósz és a bura – a három klasszikus kártyajáték – híres mestere, és ihletett értelmezője annak az ezer és ezer szabálynak, amelyeket a viaskodásban szigorúan be kell tartani. Ami Szevocskát illeti, róla azt beszélték, hogy „menő spíler”, azaz rendelkezik a vérbeli hamiskártyás minden adottságával és furfangjával. Az is volt, természetesen, hamiskártyás. A becsületes tolvaj játék nem más, mint az átejtés művészete: figyeld a partnert, és csapj le, ha csal, ez jogodban áll, de közben tudd átejteni, és legyél képes megvédeni saját kétes nyereségedet.

Mindig ketten játszottak, mint a párbajban. Az igazi mester soha nem alacsonyodik le odáig, hogy beáll holmi társas kártyajátékba. Viszont sohasem fél leülni az igazi „spílerekkel”, ahogy az igazi sakkbajnok is mindig az erős ellenfelet keresi.

Szevocska partnere ezúttal maga Naumov, a kocsisok brigádvezetője volt. Idősebb volt a másik játékosnál (ámbár hány éves lehetett Szevocska? húsz? harminc? negyven?), fekete hajú fickó, akinek fekete, mélyen ülő szemében olyan mártír tekintet tüzelt, hogy ha nem tudom, hogy Kubán vidéki vonatrabló, afféle vándorszerzetesnek vagy az „Isten ismer” nevű szekta tagjának véltem volna, ilyenek évtizedek óta elő-előfordultak a lágereinkben. Ezt a benyomást csak erősítette a fonott zsinóron viselt nyakba való ólomkereszt, mely kilátszott inge kigombolt gallérja közül. Ez a kereszt egyáltalán nem holmi szentséggyalázás, szeszély vagy hóbortos ötlet volt. Ekkoriban minden blatnoj alumíniumkeresztet hordott a nyakában: ez éppúgy a céhhez való tartozás jele volt, mint a tetoválás.

A húszas években a blatnojok gépészsapkát viseltek, még korábban kapitánysapkát. A negyvenes években kubáni kucsmát tettek a fejükre, a nemezcsizma szárát visszagyűrték, a nyakukba pedig keresztet akasztottak. A kereszt általában sima volt, de ha akadt a közelben egy művész, tűvel belekarcoltatták kedvenc mintáikat: szívet, kártyát, keresztet, meztelen nőt… Naumov keresztje sima volt. Úgy függött az ingből kilátszó sötét mellén, hogy nem lehetett tőle elolvasni a kék tetoválást, Jeszenyin két sorát, aki a bűnözők világának egyetlen elismert, mi több, kanonizált költője volt:

Porfelhős, rövid utamon

milyen sokat botolt a lábam!{3}

– Miben játszol? – vetette oda foga között Szevocska, hangjában végtelen megvetéssel: ez is hozzátartozott a játékkezdés illemszabályaihoz.

– Ezt a szerkót teszem fel… – paskolta meg Naumov a vállát.

– Ötszáz – becsülte fel a ruhát Szevocska.

A válasz hangos szitoközön volt, melynek az volt a célja, hogy meggyőzze az ellenfelet a holmi lényegesen nagyobb értékéről. A játékosokat körülvevő közönség türelmesen várta a hagyományos nyitány végét. Szevocska sem maradt adós a válasszal, és még keményebb szitkokkal igyekezett még lejjebb nyomni az árat. Végül egy ezresben állapodtak meg. Szevocska a maga részéről néhány viseltes pulóvert tett fel. Miután megtörtént a pulóverek értékbecslése, a holmikat nyomban a takaróra dobták, és Szevocska megkeverte a kártyát.

Én és Garkunov, az egykori textilmérnök, fát fűrészeltünk Naumov barakkja számára. Ez éjszakai munka volt, a napi bányamunka után még fel kellett fűrészelnünk és felaprítanunk a huszonnégy órára való fát. Mindjárt vacsora után bevonultunk a kocsisokhoz, itt melegebb volt, mint a saját barakkunkban. Munka után Naumovék barakkszolgálatosa kitöltött a csajkánkba némi hideg löttyöt: egy kis maradékot az étkezde egyetlen állandó fogásából, az úgynevezett „ukrán galuskalevesből”, és adott hozzá egy-egy darab kenyeret. Leültünk a padlóra valahol egy sarokban, és gyorsan befaltuk a munkánk bérét. Teljes sötétségben ettünk, a benzinlámpák csak a kártyacsata mezejét világították meg, de a börtönök őslakóinak pontos megfigyelése szerint az ember nem dugja a kanalat a szája mellé. Most Szevocska és Naumov játékát néztük.

Naumov elvesztette a ruháját. A nadrág és a zakó ott hevert Szevocska mellett a takarón. Most a párna volt a tét. Szevocska körme cirkalmas mintákat húzott a levegőben. A kártyalapok hol eltűntek a tenyerében, hol újra megjelentek. Naumov egy szál alsóingben ült, már orosz szabású szaténinge is elúszott a nadrágja után. Szolgálatkész kezek a vállára dobtak egy vattakabátot, amelyet azonban egy heves vállmozdulattal lelökött a padlóra. Hirtelen minden elcsöndesedett. Szevocska ráérősen vakargatta a párnát a körmével.

– Megteszem a takarót – szólt rekedten Naumov.

– Kétszáz – felelte közömbös hangon Szevocska.

– Ezer, te szuka! – ordított fel Naumov.

– Ezért? Ez semmi! Egy szar rongy – vetette oda Szevocska. – Csak a te kedvedért, legyen háromszáz.

A csata folytatódott. A szabályok szerint a harc nem érhet véget, amíg az egyik partner képes bármit is feltenni.

– Felteszem a botosomat.

– A botos nem kell – mondta keményen Szevocska. – Nem játszom kincstári kacatokban.

Néhány rubel értékben tétbe került valami ukrán kakasmintás hímzett törülköző, egy cigarettatárca Gogol domborított profiljával – mind átvándorolt Szevocskához. Naumov arcának sötét bőrén szederjes vörösség ütött át.

– Hozomra – szólt hízelkedve.

– Kell is az nekem – szólt élénken Szevocska, és hátranyújtotta a kezét: abban a pillanatban valaki meggyújtott mahorkacigarettát nyomott az ujjai közé. Szevocska mélyet szippantott, és köhögésben tört ki. – Mit érek én azzal? Új rabszállítmány nincs, honnét szerzel cuccot? Az őrségtől, mi?

A törvény szerint a „hozomra” ajánlatot nem volt kötelező elfogadni, de Szevocska nem akarta megsérteni Naumovot, nem akarta megfosztani az utolsó esélytől, hogy visszanyerjen valamit.

– Egy százas – mondta lassan. – Egy órát kapsz, hogy megadd.

– Adj lapot! – Naumov megigazította a keresztjét, és leült. Visszanyerte a takarót, a párnát, a nadrágját, aztán újra elvesztett mindent.

– Jó lenne főzni egy kis csifirt – szólt Szevocska, miközben elrámolta a nyereményét egy nagy furnérkofferba. – Megvárom.

– Főzzetek, fiúk! – rendelkezett Naumov.

Egy különleges északi italról volt szó, olyan erős teáról, amikor egy kis bögrébe ötven gramm, sőt több tea kerül. Az ital keserű, mint a méreg, apró kortyokban isszák, és sózott halat harapnak hozzá. Elveri az ember álmát, éppen ezért van nagy becsben a blatnojok meg az északi távolsági járatok sofőrjei körében. A csifirnek minden bizonnyal pusztító hatása van a szívre, de ismertem olyan csifirivókat, akik szinte panaszmentesen fogyasztották az italt éveken át. Szevocska kortyolt egyet a kezébe adott bögréből.

Naumov körüljáratta súlyos fekete tekintetét a körülötte állókon. Haja szétzilálódott. Tekintete hozzám ért, és megállt rajtam.

Valami átvillant az agyán.

– Hé, te, lépj elő!

Előléptem a világosságba.

– Vedd le a pufajkádat!

Már világos volt, miről van szó, és mindenki érdeklődve figyelte Naumov próbálkozását.

A pufajka alatt nem volt más, csak az alsónemű, zubbonyt két éve adtak, az már rég szétmállott. Visszaöltöztem.

– Lépj ki te! – bökött Naumov Garkunovra.

Garkunov levette a pufajkáját. Arca elfehéredett. A piszkos alsóing alatt gyapjúpulóvert viselt. Ez volt az asszony utolsó csomagjában, amit a hosszú út előtt átadott a férjének, és én tudtam, mennyire vigyázott rá Garkunov, a fürdőben mosta, a tulajdon testén szárítgatta, egyetlen percre sem engedte ki a kezéből – azon nyomban ellopták volna a társai.

– Vedd le! – parancsolt rá Naumov.

Szevocska helyeslőn megbillegtette az ujját – a gyapjúholmik becsben állottak. Ha kimossa azt a pulóvert, és kigőzöli belőle a tetveket, akár maga is viselheti, a mintája is szép.

– Nem veszem – felelte Garkunov rekedten. – Csak a bőrömmel együtt…

Többen is rávetették magukat, leteperték.

– Harap! – ordított fel valaki.

Garkunov lassan feltápászkodott a földről, arcáról a pulóvere ujjával törölgette a vért. Ebben a pillanatban Szaska, Naumov barakkszolgálatosa, az a bizonyos Szaska, aki egy órával azelőtt a levest öntötte nekünk a fafűrészelésért, egy kissé leguggolt, és előrántott valamit a csizmaszárból. Aztán Garkunov felé lendítette a kezét, Garkunov pedig felnyögött, és lassan az oldalára dőlt.

– Minek kellett ez? Nem ment enélkül? – ordított fel Szevocska.

A benzinlámpa pislákoló világánál látni lehetett, hogyan szürkül el Garkunov arca.

Szaska szétterpesztette a halott karjait, felszakította rajta az alsóinget, és a fején át lehúzta róla a pulóvert. Piros volt, a vér alig látszott rajta. Szevocska óvatosan, nehogy bemaszatolja az ujjait, eltette a kofferjába. A játék véget ért, mehettem haza. Most aztán kereshettem új partnert a fafűrészeléshez.

1956

Éjszaka

A vacsora véget ért. Glebov sietség nélkül kinyalogatta a tálat, gondosan tenyerébe söpörte az asztalról a kenyérmorzsákat, a szájához emelte, és az utolsó szemig felnyalogatta őket. Nem nyelte le mindjárt: érezte, amint a nyál sűrűn és mohón körülfolyja a parányi kenyérgombócot. Glebov nem tudta volna megmondani, jóízű-e, amit a szájában tart. Az íz valami egészen más, túlságosan szegényes fogalom ahhoz a szenvedélyes, önfeledt érzéshez képest, amit az étel kiváltott. Glebov nem sietett lenyelni: a kenyér magától olvadt szét a szájában, méghozzá gyorsan.

Bagrecov beesett, tűzben égő szemmel, merőn bámulta Glebov száját – senkiben nem volt olyan hatalmas akarat, hogy elfordítsa a tekintetét a másik ember szájában eltűnő ételről. Glebov lenyelte a nyálát, és Bagrecov azon nyomban elfordította a tekintetét a láthatár felé, a nagy narancssárga holdra, mely ekkor kúszott fel az égre.

– Ideje indulni – mondta Bagrecov.

Szótlanul elindultak az ösvényen a szikla felé, és felkapaszkodtak egy kisebb fejtési lépcsőre, mely követte a domb oldalát; a nap csak nemrég ment le, de a kövek, amelyek nappal a gumikalocsnin keresztül égették a talpukat, már hidegek voltak. Glebov begombolta a pufajkáját. A járás nem melegítette.

– Messze még? – kérdezte suttogva.

– Messze – felelte halkan Bagrecov.

Leültek pihenni. Beszélni nem volt miről, gondolkozni sem, minden világos volt és egyszerű. A fejtési lépcső végén, egy kis térségen egy halom kifejtett kő és leszaggatott, összeszáradt moha domborodott.

– Megcsinálhattam volna egyedül is – nevetett egyet Bagrecov –, de kettesben vidámabb. Meg aztán a régi jó barát kedvéért…

Ugyanazon a hajón hozták ide őket az elmúlt évben.

Bagrecov megállt.

– Le kell feküdni, meglátnak.

Lefeküdtek, és kezdték félredobálni a köveket. Akkora kövek, amekkorát két ember ne tudott volna elmozdítani, nem akadtak, mert azok, akik reggel ide hányták, maguk sem voltak erősebbek Glebovnál.

Bagrecov halkan elkáromkodta magát. Felsértette a tenyerét, vérzett. Egy csipet homokot szórt a sebre, kitépett egy vattapamacsot a pufajkájából, a sebre szorította, de a vérzés nem állt el.

– Rossz a véralvadásod – jegyezte meg közömbösen Glebov.

– Mi a fene, tán orvos vagy? – kérdezte Bagrecov a vért szopogatva.

Glebov hallgatott. Az az idő, amikor orvos volt, nagyon távolinak tűnt. Volt-e egyáltalán? Túl sokszor rémlett úgy, mintha az a hegyeken, tengereken túli világ valami álom, valami kitaláció lett volna. A realitás az az idő, perc, óra és nap volt, amit az ébresztő és a takarodó közrefogott – tovább nem tekintett, nem is érzett erőt, hogy tovább tekintsen. Mint mind a többiek.

Nem ismerte azoknak az embereknek a múltját, akik körülvették, és nem is érdekelte. Egyébként, ha Bagrecov holnap kijelenti, hogy a filozófia doktora, vagy a légierő marsallja, Glebov gondolkodás nélkül elhiszi neki. Vajon ő maga tényleg orvos volt valamikor? Nemcsak az ítéletalkotás automatizmusát vesztette el, hanem a megfigyelését is. Glebov látta, amint Bagrecov szívogatja a vért a piszkos ujjából, de nem szólt semmit. Mindez csak átsuhant a tudatán, de hogy válaszoljon, ahhoz nem érzett kedvet, nem is próbálkozott vele. Maradék öntudata, mely talán már nem is volt emberi öntudatnak nevezhető, túlságosan összeszűkült, és most csupán egy dologra összpontosult: hogy minél gyorsabban elrámolják ezeket a köveket.

– Biztos mélyen van – szólt Glebov, amikor lepihentek.

– Már hogy lenne mélyen? – felelte Bagrecov.

Ahogy Glebov meggondolta, rájött, hogy szamárságot beszélt, a gödör csakugyan nem lehet mély.

– Megvan – szólalt meg Bagrecov.

Egy emberi lábujjat tapintott ki. A nagyujj úgy állt ki a kövek közül, hogy jól lehetett látni a holdfényben. Nem hasonlított sem Glebovéra, sem Bagrecovéra, de nem azért, mert élettelen és merev volt, ebben a tekintetben alig volt különbség. Hanem a halott ujjon a köröm meg volt nyírva, ezenkívül teltebb és puhább volt a Glebovénál. A két férfi gyorsan széthajigálta a testre dobált köveket.

– Egész fiatal – állapította meg Bagrecov.

Nagy nehezen kivonszolták a tetemet a lábánál fogva.

– Milyen nagydarab – mondta Glebov lihegve.

– Ha nem ilyen nagydarab – jegyezte meg Bagrecov –, úgy temették volna el, ahogy a magunkfajtát, nekünk pedig nem kellett volna ma idejönnünk.

Kiegyenesítették a halott karját, és lehúzták róla az inget.

– Az alsója teljesen új – állapította meg elégedetten Bagrecov.

Lehúzták róla a hosszú alsónadrágot. Glebov bedugta a fehérneműcsomót a pufajkája alá.

– Vedd inkább fel! – ajánlotta Bagrecov.

– Nem, nem akarom – mormogta Glebov.

Visszafektették a halottat a sírba, és köveket dobáltak rá.

A hold kékes fénye rávetült a kövekre, a tajga ritkás fáira, és valami különös, nem nappali formát adott minden kiszögellésnek, minden fának. A maga módján minden igazinak látszott, mégis másmilyennek, mint nappal. Mintegy a világ másik, éjszakai arculata volt ez.

A halott fehérneműje átmelegedett Glebov keblében, és már nem érződött idegennek.

– De jó lenne rágyújtani! – sóhajtotta ábrándosan Glebov.

– Majd holnap rágyújtasz.

Bagrecov mosolygott. Holnap eladják a fehérneműt, kenyérre cserélik, talán még egy csipet dohányt is sikerül keríteniük…

1954

Ácsok

Napok óta olyan sűrű fehér köd volt, hogy kétlépésnyire se lehetett látni. Egyedül egyébként nemigen ment senki sehova. Azt a néhány irányt – az ebédlő, a kórház, az őrség felé – azzal a ki tudja, hogyan megszerzett ösztönnel is meg lehetett találni, amely tökéletesen megvan minden állatban, és amely megfelelő körülmények között az emberben is felébred.

A hőmérőt soha nem mutatták meg a melósoknak, de nem is kellett: dolgozni ki kellett vonulni, akárhány fok volt is. Ráadásul az őslakók műszer nélkül is csaknem pontosan meg tudták állapítani a hőmérsékletet: ha fagyos köd van, az mínusz negyven fok; ha a levegő kilégzéskor zajosan jön elő, de a lélegzés még nem nehéz, az negyvenöt; ha zajos a kilégzés, és a lélegzet elakad, az ötven. Ötvennél alább a köpés megfagy a levegőben. Már két hete, hogy a köpés megfagyott a levegőben.

Potasnyikov minden reggel azzal a reménnyel ébredt, hogy hátha csökkent a fagy. Az előző tél tapasztalatából tudta, hogy akármilyen alacsony is a hőmérséklet, a hirtelen változás, a kontraszt melegérzettel jár. Ha a fagy akár csak negyven-negyvenöt fokig csökken, két napig meleg lesz, két napnál tovább pedig nem volt értelme terveket szőni.

De a fagy nem csökkent, és Potasnyikov már tudta, hogy nem bírja tovább. A reggeli legfeljebb egyórányi munkára volt elegendő, aztán jött a fáradtság, a fagy pedig csontig hatolt – és ez a népi kifejezés egyáltalán nem metafora volt. Az ember nem tehetett mást, mint hogy lóbálja a szerszámot, és egyik lábáról a másikra ugrál, hogy ebédig ne fagyjon meg. A meleg ebéd, a hírhedt galuskaleves meg a két kanál kása nemigen pótolta az erőt, de legalább felmelegített egy kicsit. Persze Potasnyikovnak így se futotta az erejéből egyórányi munkánál többre, aztán maga se tudta, mit is szeretne igazán: felmelegedni, vagy egyszerűen csak lefeküdni a szúrós, fagyott kövekre, és meghalni. Azért a nap mégiscsak véget ért, és vacsora végeztével, miután teleitta magát, és megette hozzá a kenyeret, amit egyetlen melós se evett meg az ebédlőben a leveshez, hanem magával vitt a barakkba, Potasnyikov nyomban lefeküdt aludni.

Persze a felső priccsen aludt – lent jégverem volt, és azok, akiknek ott volt a fekhelye, fél éjszakát ott álltak a kályha mellett, és felváltva ölelgették – a kályha épp csak langyos volt. A tűzifa kevés volt: négy kilométert kellett érte gyalogolni munka után, ez alól a feladat alól mindenki mindenféle módon igyekezett kihúzni magát. Fent melegebb volt, de persze mindenki abban aludt, amiben dolgozott: sapkában, pufajkában, buslatban, vattanadrágban. Fent melegebb volt, de éjszaka az ember haja így is odafagyott a párnához.

Potasnyikov érezte, hogy napról napra fogy az ereje. Harmincéves létére már nehezére esett felkapaszkodni a felső priccsre, és lemászni róla. A szomszédja tegnap halt meg, egyszerűen meghalt, nem ébredt fel, és senki nem kérdezte, mitől halt meg, mintha a halálnak egyetlen oka lehetett volna csak, amit mindenki jól ismert. A barakkszolgálatos örül, hogy a halál este következett be, és nem reggel, így a halott napi fejadagja az övé lett. Ezzel mindenki tisztában volt, és Potasnyikov összeszedte a bátorságát, és odament a naposhoz: „Törj egy kicsit a héjából” – de amaz olyan kemény szitkozódással válaszolt, amilyenre csak az képes, aki gyengéből lett erős, és tudja, hogy a szitka megtorlatlan marad. A gyenge csak egészen kivételes körülmények között káromolja az erőset. Ez a kétségbeesés bátorsága. Potasnyikov hallgatott és odébbállt.

Tenni kellett volna valamit, elgyengült agyával ki kellett volna eszelni valamit. Vagy meghalni. A haláltól Potasnyikov nem félt. De volt benne valami szenvedélyes vágy, valami végső makacsság: arra vágyott, hogy valahol a kórházban, rendes ágyon, ágynemű közt haljon meg, mások figyelmétől kísérve, még akkor is, ha ez amolyan kincstári figyelem, nem pedig odakint, nem a fagyban, nem a fegyőrök csizmája alatt, nem a barakkban, a káromkodások között, a piszokban, a többiek teljes közönye mellett. Nem vádolta az embereket a közönyük miatt. Régen rájött, honnan ez a lelki tompaság, ez a lelki hidegség. A fagy, az, amelyik a köpést röptében jéggé fagyasztotta, bevette magát az emberek lelkébe. Ha a hideg átfagyaszthatja a csontokat, ha átfagyaszthatja és eltompíthatja az agyat, akkor képes átfagyasztani a lelket is. A fagyban nem lehet gondolni semmire. Minden egyszerű. Az éhezéstől és a hidegtől elromlik az agy táplálékellátása, az agysejtek elsorvadnak – ez egyértelmű anyagi folyamat, és csak isten a tudója, hogy visszafordítható folyamat-e, ahogy az orvostanban mondják, mint a fagyás, vagy a roncsolások véglegesek. Így van a lélek is: átfagy, összezsugorodik, s talán örökre hideg marad. Efféle gondolatai csak régebben voltak Potasnyikovnak, mostanra nem maradt semmi más, csak az a vágy, hogy kibírja, élve kivárja a fagy végét.

Persze korábban kellett volna keresni valami menekülési utat. Ilyen út nem sok akadt. Lehetett az emberből brigádvezető vagy felügyelő, egyáltalán, helyet lehetett keresni a főnökség közelében. Vagy a konyha közelében. De a konyhára százával akadtak vetélytársak, a brigádvezetőségről pedig Potasnyikov még egy évvel azelőtt letett: megfogadta, hogy nem engedi meg magának, hogy itt bent más szabadságára törjön. Még a tulajdon életéért sem volt hajlandó vállalni, hogy haldokló társai az ő fejére szórják utolsó átkaikat. Potasnyikov egyre várta a halála napját, és most úgy látszott, elérkezett.

Potasnyikov, miután felhörpölte a tál meleg levest, a kenyere maradékát majszolgatva elvánszorgott a munkahelyre. A brigád a munkakezdés előtt felsorakozott, a sorok előtt pedig ott járkált fel-alá egy vöröslő pofájú, kövér alak, rénszarvasprém kucsmában, jakut prémcsizmában, fehér bekecsben. Sorra belenézett a munkások elcsigázott, piszkos, közönyös arcába. Az emberek szótlanul toporogtak, várva a váratlan fennakadás végét. A brigádvezető is ott állt, és tiszteletteljesen magyarázott a kucsmásnak:

– Biztosan állítom, Alekszandr Jevgenyjevics, hogy nekem nincsenek ilyen embereim. Menjen át Szoboljevhez meg a blatnojokhoz, de ez itt, Alekszandr Jevgenyjevics, színtiszta értelmiség, kész küszködés velük.

A kucsmás abbahagyta az emberei személését, és a brigádvezetőhöz fordult.

– A brigádvezetők nem ismerik az embereiket, nem is akarják megismerni, nem akarnak segíteni nekünk – mondta amaz rekedten.

– Ahogy gondolja, Alekszandr Jevgenyjevics.

– Na, majd én mindjárt megmutatom. Hogy hívnak?

– Ivanovnak, Alekszandr Jevgenyjevics.

– Na, ezt nézd meg! Hé, fiúk, figyelem! – A rénszarvas kucsmás odaállt a brigád elé. – A vezetésnek ácsok kellenek, tróglikat kell csinálni a talaj elszállításához.

Mindenki hallgatott.

– Látja, Alekszandr Jevgenyjevics – suttogta a brigádvezető.

Potasnyikov egyszerre meghallotta a saját hangját:

– Jelentkezem. Én ács vagyok. – Azzal egy lépést tett előre.

A jobbszárnyon szó nélkül kilépett még egy ember. Potasnyikov ismerte: Grigorjev volt az.

– Na tessék – fordult a kucsmás a brigádvezetőhöz. – Te seggfej, szart se érsz. Fiúk, nyomás utánam!

Potasnyikov és Grigorjev botorkálva elindult a kucsmás nyomában. Amaz egyszerre megállt.

– Ha így vánszorgunk, ebédre sem érünk oda – mondta rekedten. – Ide figyeljetek! Én előremegyek, ti pedig bevonultok az asztalosműhelybe, Szergejev építésvezetőhöz. Tudjátok, hol az asztalosműhely?

– Tudjuk, tudjuk! – kiáltotta Grigorjev. – Kínáljon már meg egy cigarettával, legyen szíves.

– Tudtam – mormogta a foga között a kucsmás, de benyúlt a zsebébe, és anélkül, hogy elővette volna a dobozt, kihúzott két szál cigarettát.

Potasnyikov elöl lépkedett, és feszülten gondolkodott. Ma az asztalosműhely melegében lesz, baltafejet élez, baltanyelet készít. Fűrészt élez. Nem kell sietni. Eltart ebédig, amíg megkapják a szerszámokat, lepapírozzák, keresik a raktárost. Aztán este, amikorra kiderül, hogy fejszenyelet se tud csinálni, a fűrészfog-hajtogatáshoz sem ért, elzavarják, és holnap visszatér a brigádba. Viszont ma melegben lesz. De talán holnap, sőt holnapután is ács lesz, már ha Grigorjev csakugyan ács. Majd ő lesz Grigorjev segédje. A tél már végefelé jár. Aztán jön a nyár, a kurta nyár, valahogy kihúzza.

Potasnyikov megállt, bevárta Grigorjevet.

– Te értesz ehhez az… ácsmesterséghez? – kérdezte, a váratlan reménytől szinte fuldokolva.

– Nézd – felelte vidáman Grigorjev –, én a Moszkvai Bölcsészettudományi Egyetem aspiránsa vagyok. Úgy gondolom, bárkinek, akinek felsőfokú végzettsége van, különösen, ha humán diplomás, tudnia kell kifaragni egy fejszenyelet, és meghajtogatni a fűrész fogait. Kivált, ha a forró kályha mellett kell csinálni.

– Szóval te is…

– Ugyan már. Két napig átverjük őket, aztán – mit érdekel, hogy mi lesz aztán.

– Egy nap tudjuk csak átverni őket. Holnap visszaküldenek a brigádba.

– Dehogy. Egy nap alatt nem tudnak átkönyvelni bennünket az asztalosműhelybe. Be kell írni a jelentésekbe, a listákba. Aztán amikor kiírnak, megint.

A befagyott ajtót ketten is alig bírták kinyitni. Az asztalosműhely közepén vörösen izzott a kályha, és az öt asztalos lélekmelegítő és sapka nélkül dolgozott a gyalupadján. A jövevények letérdeltek a kályha nyitott ajtaja előtt, mint a tűzisten, az emberiség első istene előtt. Ledobták a kesztyűjüket, kezüket odanyújtották a meleg felé, szinte bele egyenesen a tűzbe. Sokszorosan elfagyott ujjaiknak, melyek elvesztették érzékenységüket, időbe tellett, hogy megérezzék a meleget. Egy perc múlva Grigorjev és Potasnyikov levette a sapkáját, és kigombolta a köpenyét, de nem állt fel a térdéről.

– Ti mit kerestek itt? – kérdezte barátságtalanul az asztalos.

– Ácsok vagyunk. Itt fogunk dolgozni – mondta Grigorjev.

– Alekszandr Jevgenyjevics utasítására – tette hozzá sietve Potasnyikov.

– Szóval rólatok beszélt az építésvezető, hogy adjak ki nektek fejszét – szólt Arnstrem, az idős szerszámos, aki a sarokban lapátnyeleket gyalult.

– Rólunk, rólunk…

– Fogjátok! – mondta Arnstrem, miután bizalmatlanul végignézett rajtuk. – Itt van két fejszefej, fűrész és fűrészfog-hajtogató. A hajtogatót utána vissza kell adni. Itt a fejszém, faragjatok nyelet!

Arnstrem elmosolyodott.

– Az én napi normám harminc fejszenyél – mondta.

Grigorjev átvett egy fahasábot Arnstrem kezéből, és nekiállt faragni. Megszólalt az ebédkürt. Arnstrem nem öltözött fel, szótlanul nézte Grigorjev munkáját.

– Most te jössz – fordult Potasnyikovhoz. Amaz rátette a hasábot a tuskóra, átvette Grigorjevtől a fejszét, és nekiállt faragni.

– Elég – mondta Arnstrem.

Az asztalosok már elmentek ebédelni, és a műhelyben hármójukon kívül nem maradt senki.

– Itt van nektek az én két fejszenyelem – nyújtott oda Arnstrem Grigorjevnek két kész nyelet –, tegyetek rá fejet! Élezzétek ki a fűrészt! Ma és holnap melegedjetek itt a kályhánál! Holnapután visszamentek, ahonnét jöttetek. Itt egy darab kenyér az ebédhez.

Aznap és másnap ott melegedtek a kályhánál, harmadnap aztán a fagy egyből harminc fokra enyhült – közeledett a tél vége.

1954

{1} Politikai elítélt.

{2} Céhbeli tolvaj, a szervezett alvilág tagja.

{3} Rab Zsuzsa fordítása.