Fordította:

MATOLCSY KÁLMÁN

ROBERT JACKSON BENNETT KÖNYVEI

ALAPÍTÓK

Kohómente

Partszakadás

A LEVIATÁN ÁRNYÉKA

A méregpohár

Előkészületben a sorozatok további kötetei

The Tainted Cup

Copyright © 2024 by Robert Jackson Bennett

Map and ranking list chart copyright © 2024 by David Lindroth Inc.

All rights reserved

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. No part of this book may be used or reproduced in any manner for the purpose of training artificial intelligence technologies or systems. This work is reserved from text and data mining (Article 4(3) Directive (EU) 2019/790).

This edition published by arrangement with Del Rey, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

Borítóillusztráció: © Tom Roberts

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2026

Hungarian translation © Fumax Kft., 2026

Szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Ebook: Hársfai László

Felelős kiadó: Németh Vladimir

A legkedvezőbb árak, csak nálunk kapható kiadványok, a rendelésekhez választható ajándék: www.fumax.hu

Facebook-oldalunk: www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét

sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978 963 470 570 3

Anyának és nagyinak, akik kaput nyitottak a detektívregények világába

ELSŐ FEJEZET

|||

A BIRTOK FALAI ELŐBUKKANTAK a hajnali ködből, sötéten és gömbölydeden, mint valami partra vetett tengeri lény sima bőre. Követtem a falakat, és próbáltam ügyet sem vetni reszkető szívemre és a nyakamon végigcsurgó verítékre. Halványkék fény csillámlott előttem a ködben. Ahogy közelebb értem, a derengés a birtok szolgálói kapuja fölött függő mai-lámpássá szilárdult, és ott, a kapu melletti falnak dőlve egyenruhás alak várt rám fényes acélsisakban.

A princepsz figyelte jöttömet. Felhúzta egyik szemöldökét, és a szemöldök annál magasabbra ugrott, minél közelebb mentem hozzá. Mire végül megálltam előtte, csaknem eggyé vált a feje búbján ülő hajjal.

Megköszörültem a torkomat, amivel tekintélyt igyekeztem sugározni, és így szóltam:

– Dinos Kol szignum, nyomozósegéd. A holttest miatt érkeztem.

A princepsz pislogott, aztán tetőtől talpig végigmért. Mivel csaknem egy fejjel magasabb voltam nála, beletelt egy kis időbe.

– Értem, uram – felelte. Kurtán meghajolt, a hivatalos meghajlás negyedével, vagy talán harmadával, de aztán nem moccant.

– Van egy holttest, nemde?

– Valóban van, uram – mondta lassan. A vállam fölött a mögöttem húzódó, köd lepte utcára sandított.

– Akkor mi a probléma?

– Nos, ööö… – Újabb pillantás a mögöttem árválkodó utcácskára. – Bocsásson meg, uram, de… Hol a másik?

– Tessék? – kérdeztem. – Milyen másik?

– A nyomozó. Ő mikor érkezik?

Elfojtottam ébredező aggodalmamat. Már volt dolgom ezzel a kérdéssel, amikor a mesterem egyéb ügyein dolgoztam, de egészen más súllyal esett a latba most, hogy egy holttestről is szó van.

– A nyomozó nem ért rá. Azért jöttem, hogy megtekintsem a tetthelyet, kikérdezzem a szolgálókat és a szemtanúkat, aztán jelentsek neki.

– A nyomozó anélkül fog nyomozni az ügyben… hogy jelen lenne? – lepődött meg. – Megkérdezhetem, uram, hogy miért?

Jobban megnéztem magamnak a fickót. Rövid láncinge csillogott a derengő fényben. Minden láncszemen apró páracseppek fénylettek. Igazán elegáns darab. Díszes öv volt a derekán, enyhén pufók hasa rálógott a csatra: a koraközépkorúság következménye. Ugyanezt mesélték a szakállába keveredő ősz szálak. A fekete csizma kifényesítve, tengeri moszattal színezett bőrszíj a szegélyébe fűzve. Felszerelésének mindössze két kincstári eleme volt: a hüvelyben rejtőző hosszúkard és a sötétpiros köpönyeg, amely azt jelezte, hogy apotetikus: olyan birodalmi tiszt, aki a Birodalom sokféle szerves átalakításáért felelős. A többi felszerelést magának szerezhette be, valószínűleg fejedelmi összegekért.

Mindez arról árulkodott, hogy habár szignumként magasabb volt a rangom, mint az övé, ez a férfi nemcsak idősebb és tehetősebb nálam, hanem pályája során valószínűleg többet is látott annál, mint amit el tudnék képzelni. Nem hibáztathattam, amiért csodálkozott, hogy a nyomozó ezt a húszéves, szakadt csizmájú kölyköt küldte ki egy szál magában egy halálesethez.

– A nyomozó általában nincs jelen a nyomozások alatt, princepsz – feleltem. – Engem küld, hogy mérjem fel a helyzetet, aztán a jelentésem alapján levonja a megfelelő következtetéseket.

– A megfelelő következtetéseket – visszhangozta a tiszt.

– Így van.

Vártam, hogy beeresszen. De csak állt ott. Azon tanakodtam, utasítanom kell-e, hogy beengedjen a birtokra. Még sohasem adtam közvetlen parancsot egy másik birodalmi közigazgatási szerv tisztjének, és nem igazán tudtam, hogyan lássak neki.

Megkönnyebbülésemre végül így szólt:

– Rendben, uram… – Azzal benyúlt a zsebébe. Elővett egy apró bronzkorongot, kicsiny üvegfiolával a közepén, amelyben fekete folyadék lötyögött. – Kövessen, uram! Ez a kapu már öregecske. Van, hogy makacskodik.

Odafordult a szolgálati kapuhoz, egy kerek nyíláshoz a birtok sima, fekete falában. A nyílás túloldalán zöldessárga színű, csavarodó, prémes indák függönye húzódott. Ahogy a princepsz közelebb lépett hozzájuk, riasztóan megremegtek, aztán szétnyíltak, és beeresztettek minket.

A tiszt sarkában maradtam, ahogy átkeltünk a kapun, és lehajtottam a fejem, hogy ne üssem be a nyílás tetejébe. Az indák édes, émelyítő illatot árasztottak, és csiklandozták a tarkómat. Valószínűleg úgy alakították át őket, hogy csupasz bőrt keressenek, és ha a princepsznél nincs ott a „kulcs” – a kezében tartott, reagensekkel teli fiola –, mindkettőnket megbénítanak, vagy valami még annál is rosszabb történt volna.

Beléptünk a birtok belső udvarára. Több tucatnyi mai-lámpás pislákolt előttünk a hajnali félhomályban, a dombon elterülő, széles ház oromzatos tetőereszén. Tornác ölelte körbe az épületet, kötélhálókon élénk színű, díszesen burjánzó mohával, amely az ablakokat árnyékolta a reggeli napfénytől. A veranda széles padlójának fáját simára, nemes fényűre polírozták. Párnázott pihenőhely hívogatott a keleti végén, amolyan miniatűr teapavilon, de asztalként valami hatalmas állat koponyája szolgált, amelyet vízszintesre csiszoltak. Elég hátborzongató éke volt ennek az egyébiránt kifinomult otthonnak, mert finom hely volt a ház, a legelőkelőbb, amit valaha láttam.

A princepszre pillantottam. Észrevette a megdöbbenésemet, és gúnyos vigyorra húzta a száját.

Megigazítottam a vállamon kincstári Iudex-kabátomat. Nem találtak a méretemre valót, és a feszes, kék anyagba csomagolva hirtelen szörnyen ostobának éreztem magam.

– Megtudhatom a nevét, princepsz? – kérdeztem.

– Elnézését kérem, uram, bemutatkozhattam volna! Otirios.

– Azonosították az elhunytat, Otirios? – érdeklődtem. – Úgy tudom, volt valami fennakadás az ügyben.

– Úgy hisszük, uram. Úgy véljük, Taqtasa Blas parancsnok az, a Mérnökségtől.

– Úgy vélik? Miért csak vélik?

Erre a férfi oldalvást sandított rám.

– Ugye tájékoztatták róla, hogy a halálesetet átalakítás okozta, uram?

– Igen, és?

– Nos… az ilyesmi miatt olykor bajosabb azonosítani a holttestet, uram. – Átvezetett egy csörgedező patakon átívelő, apró fahídon. – Vagy adott esetben – tette hozzá – akár holttestként azonosítani. Ezért vannak itt az apotok is.

A ködbe mutatott. A párában keresgélve alakokat pillantottam meg, akik a kertben barangoltak mélyvörös kabátban és köpenyben, a kezükben madárkalicka-szerű tárgyakkal, amelyekben azonban nem madarak, hanem törékeny páfrányok ültek.

– Fertőzést keresnek – magyarázta Otirios. – De eleddig semmit sem találtunk. Egy jelzőnövény sem barnult el vagy halt meg, uram. Nincs nyoma fertőzésnek a birtokon.

Egy keskeny páfránypapír ajtóhoz vezetett a kúria oldalában. Ahogy közelebb értünk, hosszú, kitartott hangot véltem hallani a ház mélyéből. Rájöttem, hogy sikoly.

– Ez meg micsoda? – kérdeztem.

– Valószínűleg a szolgálólányok – mondta Otirios. – Ők… ööö…, ők értek oda először. Még mindig fel vannak zaklatva, képzelheti.

– De hát már órákkal ezelőtt rátaláltak a holttestre, nem?

– De igen. Csakhogy újra és újra erőt vesz rajtuk a sokk. Majd ha meglátja a testet, megérti, uram.

Hallgattam a vad és hisztérikus sikoltozást. Erőnek erejével letöröltem az arcomról az érzelem minden jelét.

Önuralmat erőltettem magamra. A Iudex, a legfelsőbb bíróságok működéséért és az egész Birodalom igazságszolgáltatásáért felelős közigazgatási szerv tisztjeként itt volt a helyem, ebben az előkelő otthonban, még akkor is, ha jelenleg sikoltozás töltötte be.

Otirios kinyitotta az ajtót. A sikolyok felerősödtek.

Végigfutott az agyamon, hogy a vizeletnek a testemben kell maradnia, de ha ez a sikoltozás sokáig folytatódik, talán megváltozik a helyzet.

A princepsz bevezetett a házba.

LEGELŐSZÖR A HELY tisztasága tűnt fel. Nemcsak a piszok hiánya – habár koszt, foltot vagy elkent ujjnyomot sem láttam odabenn –, hanem az elibém kerülő tárgyak steril tisztasága, még akkor is, ha egyébként az elegancia határozta meg őket. Az étkező kerevetei túlzottan simák és makulátlanok voltak, a padlóra terített négyzetes, szőtt selyemszőnyegek pedig olyan folttalanok, hogy talán sohasem tapodott rajtuk láb. Az egész ház körülbelül olyan kényelmesnek és otthonosnak tűnt, mint egy sebészkés.

Ami nem jelentette azt, hogy nem fényűző. Apró, átalakított mai-fák nőttek a mennyezetből, és csillárokként működtek – ilyet még sohasem láttam azelőtt –, a gyümölcseik puffadásig tele kicsiny, ragyogó mai-férgekkel, amelyek pislákoló, kék fényt szórtak körénk. Azon morfondíroztam, hogy itt talán még a levegő is drága, aztán rájöttem, hogy tényleg így van: roppant méretű kirpis gombákat telepítettek minden fő helyiség sarkába, és a magas, fekete élőlények beszívták, majd megtisztítva, hűvösebb hőmérsékleten bocsátották ki a levegőt.

A sikoltozás folytatódott valahol az udvarház belsejében. Kissé megborzongtam, és tudtam, hogy az egésznek semmi köze sincs a levegő hőmérsékletéhez.

– A személyzetet és a szemtanúkat itt tartottuk, a házban, ahogyan a nyomozó parancsolta – folytatta Otirios. – Gondolom, majd ki akarja hallgatni őket, uram.

– Köszönöm, princepsz. Hányan vannak?

– Összesen heten. Négy szolgálólány, a szakács, a kertész és a házvezetőnő.

– Kié ez a birtok? Gondolom, nem Blas parancsnoké.

– Nem, uram. A palota a Haza klán tulajdona. Nem látta a címert? – A bejárat fölött lógó kis címerre mutatott: hegyére állított madártollat ábrázolt két fa között.

Ezen meglepődtem. A Haza klán az egész Birodalom egyik legtehetősebb családja volt, és sok földet birtokolt a belső gyűrűkben. Kezdett összeállni, miért olyan döbbenetesen fényűző ez a hely, de minden egyéb csak még érthetetlenebb lett.

– Mit keresnek a Hazák Daretanában? – kérdeztem őszintén tanácstalanul.

A tiszt vállat vont.

– Nemtom, uram. Talán máshol már nem volt eladó ház.

– Jelenleg is itt tartózkodik a Haza klán egy tagja?

– Ha igen, uram, akkor iszonyú jól elbújt. A házvezetőnő bizonyára többet tud majd mondani.

Folytattuk utunkat egy hosszú folyosón, amely fekete kőfa ajtóban végződött.

Ahogy közeledtünk, enyhe illat szállingózott a levegőben, valami dohos és édeskés, mégis avas éllel.

A gyomrom belereszketett. Emlékeztettem magam, hogy szegjem fel a fejem, és száműzzek minden szenvedélyt mogorva arcomról, ahogyan egy valódi nyomozósegéd tenné. Aztán emlékeztetnem kellett magam, hogy tényleg nyomozósegéd vagyok, a fenébe is.

– Sok haláleseten dolgozott már, uram? – kérdezte Otirios.

– Miért? – kérdeztem.

– Csak kíváncsi vagyok, tekintve az eset különleges voltát.

– Nem mondhatnám. A nyomozó és én eddig leginkább a daretanai tisztek kifizetési csalásait vizsgáltuk.

– Nem önök nyomoztak a tavalyi gyilkosságnál? A részeges őr ügyében, aki megtámadta azt a fickót a határátkelőnél?

Éreztem, hogy megfeszül az orcám.

– Az itteni Iudex-nyomozói posztot mindössze négy hónapja hozták létre.

– Értem már, uram. De a korábbi állomáshelyén sem vizsgáltak haláleseteket a nyomozójával?

Az izom az orcámban még inkább összehúzódott.

– Amikor a nyomozó megérkezett ide – feleltem –, engem a helyi magasztosok közül választottak ki a helyettesének. Tehát… nem.

Otirios alig észrevehetően megtorpant.

– Tehát… mindössze négy hónapja dolgozik a Iudex-nyomozónak, uram?

– Mire akar ezzel célozni, princepsz? – tudakoltam ingerülten.

Láttam, hogy a gúnyos félmosoly ismét ott játszik Otirios ajkán.

– Nos, uram – mondta –, ha sosem dolgoztam volna még haláleseten, én biztos nem örülnék neki, ha pont ez lenne az első.

Kinyitotta az ajtót.

AZ AJTÓ MÖGÖTTI HELYISÉG hálóterem volt, éppoly fényűző, mint a ház többi része, széles, puha mohaággyal az egyik sarokban, míg a páfránypapír fallal és ajtóval elválasztott szeparé bizonyára fürdőfülkét rejtett, mert bár sohasem láttam még fürdőfülkét házon belül, tudtam, hogy létezik ilyesmi. Mai-lámpás függött a sarokban, vele átellenben pedig egy újabb kirpis gomba. Mellette két utazóláda és egy bőrtáska nyugodott. Minden bizonnyal Blas parancsnok holmija.

De a szoba legfigyelemreméltóbb része a lombos, fás ligetecske volt, amely középen növekedett – ugyanis egy személyből nőtt ki.

Pontosabban egy személyen keresztül.

A hulla felfüggesztve lebegett a hálóterem kellős közepén, a kecses fatörzsek által felnyársalva, de ahogyan Otirios is mondta, először holttestként is nehezemre esett azonosítani. A bozótból kilátszott valamennyi a felsőtestből és a bal láb egy része. Amennyire ezekből ki tudtam venni, középkorú férfival lehetett dolgom, a Birodalmi Mérnökségi Iyalet lila uniformisában. A jobb karja teljesen elveszett, a jobb lábát pedig bekebelezték a fácskák törzséből kitüremkedő gyökerek, amelyek beleették magukat a hálóterem kőfa padlójába.

A gyökerekre meredtem. Kivenni véltem egy combcsont rózsaszínes hegyét a tekeredő szálak között.

Lenéztem. Széles vértócsa terjedt szét a padlón, és sima felülete úgy verte vissza a fényt, akár egy fekete üvegtükör.

A gyomromban valami mocorgást észleltem, mintha egy angolna akarna kiugrani belőle.

Figyelmeztettem magam arra, hogy összpontosítsak és lélegezzek. Hogy maradjak ura a helyzetnek, maradjak higgadt. Most már ez volt a megélhetésem.

– Nyugodtan közelebb léphet, uram – szólalt meg Otirios kissé túl vidáman. – Átvizsgáltuk az egész helyiséget. Ne aggódjon.

Közelebb léptem a zöldellő növényekhez. Nem is fák voltak, hanem valami hosszú, rugalmas fűféle – kicsit olyan, mint a sarjszalma, az az üreges, fás szárú fű, amelyből csöveket és állványokat készítenek. A hajtások bozótja mintha Blas vállából és nyakából indult volna. Észrevettem, hogy közéjük szorult egy csigolya, és elfojtottam a hányinger újabb rohamát.

A legmeglepőbb Blas arca volt. Úgy tűnt, hogy ahol a hajtások kiléptek a törzséből, ágakat növesztettek, és az egyik oldalág átszúrta Blas koponyáját, szörnyű szögben félrehajtva a fejét, ám az ág valahogyan bekerítette a koponyáját a felső állkapocs íve fölött, és elnyelte az arcát, orrát és fülét. A koponyából mindössze az alsó állkapocs maradt meg, amely néma sikolyban nyílt nagyra, afölött pedig a fás részből mindössze egy fél fogsor és egy szájpadlás látszott ki, ám ezek mind jobban belesüppedtek a fodrozódó kéregbe.

Az állára meredtem. Acélszürke borosta árnyéka, valami balesetből vagy csatározásból származó, halvány sebhely az állkapocs élén. Továbbmentem, megnéztem a teste többi részét. Halványbarna szőrrel borított bal karját, a hosszú évek munkájától bőrkeményedéses, repedezett ujjakat. A harisnyát a bal lábán vérfolt színezte sötétre, olyannyira, hogy a vér összegyűlt a csizmájában, és színültig töltötte, mint korhelybor az üstöt.

Valami a fejemre cseppent, és felnéztem. A hajtások átütötték a ház tetejét, és a reggeli köd a lyukon keresztül szitált be a szobába.

– Körülbelül tízarasznyira áll ki a háztetőből, ha érdekli, uram – mondta Otirios. – Úgy hatolt át négyarasznyi tetőszerkezeten, mint kés a halhájon. Szóval… elég nagy növekmény. Sohasem láttam még ilyesmit.

– Mennyi idő alatt nőtt ekkorára? – kérdeztem rekedt hangon.

– Kevesebb mint öt perc alatt, uram. Legalábbis a szolgálók tanúvallomása alapján. Azt hitték, földrengés van, úgy rázkódott a ház.

– Van bármi az apotok birtokában, ami képes ilyesmire?

– Nem, uram. Az Apotetikus Iyaletnek mindenféle oltóanyaga és beeresztője van, amelyekkel kordában tudjuk tartani a növények növekedését, például a lébúzát, amely egyébként negyed szezon alatt megérik, vagy az olyan növényeket, amelyek szokványos méretük három-négyszeresére nőnek. De még sohasem készítettünk olyasmit, ami percek alatt képes egész fákat növeszteni… Vagy olyat, ami egy emberből tudna kinőni.

– Van bármi okunk azt feltételezni, hogy neki szánták?

– Nem tudni, uram – vonta meg a vállát Otirios. – Mérnök volt, sokat utazott. Talán véletlenül lenyelt valamit az utazásai során, vagy megfertőződött. Egyelőre nem lehet megállapítani.

– Valaki mást is meglátogatott a városban? Találkozott másik fertőzött hivatalnokkal vagy birodalmi alkalmazottal?

– Nem úgy tűnik, uram. Úgy tudjuk, a szomszéd kantonból indult útnak, és egyenesen idejött anélkül, hogy bárkivel is találkozott volna.

– Van tudomásunk arról, hogy valaha történt már ilyen fertőzés?

Becsmérlő kifejezés húzta össze Otirios ajkát.

– Nos… Mindenféle fertőzés jár-kel a Birodalomban, uram. Vadul terjednek a beeresztők, oltóanyagok és átalakítások… Mindegyik más. Utána kell néznem.

– Ha ez valami fertőzés, akkor továbbterjed, igaz?

– Hát ez… ez a fertőzések természete, uram.

– Akkor hogyan lehet, hogy csak ezzel az egy emberrel történt meg, és senki és semmi mással nem?

– Ebben a pillanatban nehéz megválaszolni a kérdést, uram. Éppen most ellenőrizzük, merrefelé járhatott még Blas. Beutazta a külső kantonokat, a tengeri falakat is beleértve, és ellenőrizte az építkezést. Elvlégre, ööö… – Tétovázott. – Elvégre hamarosan itt az esős évszak.

Dermedt arccal bólintottam. Az esős évszak eljövetele annyira elsötétítette a Birodalom külső kantonjainak egét, hogy ugyanolyan eséllyel lehetett volna figyelmen kívül hagyni a dolgot, mintha a nap létezését próbálnánk elfelejteni.

– Senki sem járt a szobában, mielőtt Blas megérkezett? Senki sem nyúlt semmihez?

– Természetesen a szolgálók bejöttek. Ezzel kapcsolatban csak a tanúvallomásukra támaszkodhatunk.

– És nincs nyoma erőszakos behatolásnak?

– Nem, uram. Ezen a házon több a védelem, mint a Birodalmi Sanctumban. Már ahhoz is reagenskulcsok kellenek, hogy valaki megközelítse a helyet.

Ezen némán eltűnődtem, és eszembe jutott a ház ablakainak és ajtajainak száma.

– Nagy dolog lesz, ha sikerül megmagyarázni, uram – vélekedett Otirios.

– Mi?

– Nagy dolog lesz a karrierje szempontjából. – Újabb, ezúttal kissé gonosz mosoly. – Hisz ezt akarja, nem, uram? Előléptetést? Gondolom, minden hivatalnok erre vágyik.

– Én csak arra vágyom – feleltem –, hogy rendesen elvégezhessem a munkámat.

– Hogyne, uram.

Egy pillanatra rászegeztem a tekintetemet.

– Kérem, adjon egy percet, princepsz! – mondtam. – Be kell vésnem a helyiséget.

OTIRIOS OTTHAGYOTT A FÁS növény roncsolta tetemmel, és bezárta az ajtót. Az oldalamon függő vésnöktáskámhoz nyúltam, és felnyitottam. Odabenn több sornyi, parafa dugóval bedugaszolt üvegfiola csücsült, mindegyikben néhány csepp folyadékkal: halvány narancssárgákkal, halványzöldekkel. Kihúztam egyet, kivettem a dugót, az orrom alá tartottam, és mély levegőt vettem.

A lúg maró illata megtöltötte az orrnyílásomat, és a szemem könnyezni kezdett. Újra beleszimatoltam, hogy a nehéz szag beterítse az egész fejemet. Aztán behunytam a szemem, és vettem még egy mély lélegzetet.

Csiklandást vagy rebbenést éreztem a szemgödröm mélyén, mintha a koponyám vízzel teli edény volna, amelyben halak fickándoznak. Aztán felidéztem egy emléket.

A mesterem, a nyomozó hangja suttogott a fülembe: Amikor megérkezel a tetthelyre, Din, figyeld meg alaposan a szobát. Nézz végig minden bejáratot és kijáratot. Figyelj meg mindent, amit a halott megérinthetett. Gondolj a félreeső, elfeledett helyekre. Olyan helyekre, amelyeket a szolgálók talán elfelejtettek letakarítani.

Kinyitottam a szemem, körbenéztem, és összpontosítottam, miközben a lúg illata ott ólálkodott a koponyámban. Tanulmányoztam a falakat, a padlót, az összes tárgy és bútordarab elrendezését, minden árnyék vonalát, minden takaró hajtását – és miközben a figyelmemet ezekre irányítottam, az összes látvány bevésődött az emlékezetembe.

Khanum nagy és mennyei birodalma már régen tökéletesre fejlesztette az élet átalakításának művészetét, legyen szó gyökérről vagy ágról, húsról vagy csontról. És ahogyan a sarokban lévő kirpis gombát átalakították, hogy lehűtse és megtisztítsa a levegőt, birodalmi vésnökként engem arra alakítottak át, hogy örökkön örökké emlékezzem mindenre, amit tapasztalok.

Csak meresztettem a szemem, olykor beleszimatolva a kezemben tartott fiolába. A vésnökök mindenre emlékeznek, de egészen mást jelentett később gyorsan és könnyen előhívni azokat az emlékeket. Az illatokon el lehetett indulni: a hétköznapi emberekhez hasonlóan a vésnökök is szagokhoz kötötték az emlékeket, így később, amikor a mesteremnek jelentek, kidugaszolom ugyanezt a fiolát, megtöltöm a koponyámat ugyanazokkal a gőzökkel, és az illatukat átjáróként használva felidézem mindazt, amit tapasztaltam. Ezért nevezték egyesek „üvegszimatolóknak” a vésnököket.

Amikor elkészültem a szobával, hunyorogva odaléptem a hajtásokhoz, aztán körbesétáltam őket. Ekkor észrevettem, hogy az egyik kivirágzott: magányos és törékeny, fehér virágot hozott, de egyértelműen virágzott.

Közelebb mentem, vigyázva, hogy ne tapossak a padlón szétfolyt vérre, és megvizsgáltam a virágot. Émelyítő, édeskés illata volt, leginkább talán a korhelyboros hányásra emlékeztetett. A belső szirmok lilában játszottak sárga foltokkal, közöttük sötét színű porzószál kunkorodott. Igazából ocsmány kis virág volt.

Ezután egyesével elővettem Blas értéktárgyait, és sorban magam elé fektettem őket. Egy erszény tálintumokkal; egy zsebkés; több váltás ing, zeke, harisnya és öv; kincstári birodalmi hosszúkard a hüvelyben, a tisztekre jellemző, díszes markolatvédővel; egy könnyű láncing, valószínűleg vészhelyzet esetére, hiszen az igazi páncélzat túl súlyos volna utazáshoz; legvégül pedig egy apró olajosedényke.

Megszimatoltam. Fűszeres illata még ezen a bűzös helyen is jól érezhető volt. Herbáktól, naranjalevéltől, borfűszerektől és talán tömjéntől szaglott. A szemem rebegett, miközben az emlékeimben valami ideillő illat után kutattam, és találtam is valami hasonlót.

Nem egészen egy évvel ezelőtt egyik barátom, Leonie meglengetett egy apró edénykét az orrom előtt, és így szólt: Terápiás olajok. Masszázsra és egyéb dolgokra. Nem olcsó!

Ám ez a kenőcs sokkal díszesebb edényben volt, mint az. Megforgattam az ujjaim között. Végül visszatettem a holmik közé, ám ekkor észrevettem valamit, ami eddig nem tűnt fel: egy kicsiny könyvet.

Nagyot dobbant a szívem. Kicsúsztattam a keskeny kötetet, és átpörgettem a lapokat. Az oldalakat olyan apró betűs írás borította be, amelyet a legtöbb ember csak nehezen tudott volna értelmezni, de az én szemem előtt a betűk valósággal táncoltak és rázkódtak a lapon, és tudtam, hogy kínkeserves lesz majd kiolvasni őket.

A vállam fölött hátranéztem a bezárt ajtóra. Hallottam Otirios hangját a folyosóról. Elfintorodtam, és zsebre vágtam a könyvecskét. Súlyos szabályszegésnek számított bizonyítékot elvenni egy haláleset helyszínéről, de én a magam módján olvastam. Itt egyszerűen nem tehettem meg.

Később, mondtam magamnak. Aztán majd visszatesszük.

Ezután a fürdőfülkét néztem át. Apró helyiség volt, a kőfa fürdődézsa fölött egyetlen ablakkal. Túl kicsinek tűnt ahhoz, hogy bárki bemászhatott volna rajta, de az eszembe véstem, hogy később meg kell vizsgálnom a füvet odakint, vannak-e rajta nyomok.

Belenéztem a csiszolt bronztükörbe a fürdőfülke falán, és ellenőriztem, hogy a falhoz rögzítették-e. Megvizsgáltam a sarjszalma csöveket, aztán hátraléptem, és a falra meg a mennyezetre bámultam, azon tűnődve, vajon miként juttatják el a forró vizet a távoli kazánból ebbe a kőfa fürdődézsába. Korunk csodái, gondoltam.

Aztán hátrapillantottam, és elkerekedett a szemem. Penész virágzott a páfránypapír falakon, főként legfelül. Fekete foltokban szóródott szét a felületen.

Sohasem láttam még penészedő páfránypapír falat. Kiváltképp ezeken a makulátlanul fehér és gyárban előállított táblákon nem számítottam hasonlóra. A Birodalom külső karéjában mindenütt használtak páfránypapírt, részben azért, mert ellenállt a penésznek és a gombásodásnak, de azért is, mert amikor errefelé megrázkódik a föld és leomlanak a falak, jobb, ha páfránypapírból és nem kőből vannak.

A penészt tanulmányoztam, és újra beleszimatoltam a lúgosfiolába, hogy a látvány könnyen előhívható legyen. Aztán újra a holttestre pillantottam, erre a megkínzott, sikolyba dermedt félemberre. Vízcsepp hullt be a mennyezeten nyíló lyukon át, és a csizmája karimájában landolt, amitől apró, szétágazó vérpatak csurrant ki és futott végig a kikészített bőrön. A fapadlón álló vértó egy kisarasz törtrészével szélesebb lett.

A gyomrom belefacsarodott. Felálltam, és a csiszolt bronztükörre pillantottam. Aztán megdermedtem, amikor megláttam a rám bámuló arcot.

Egy nagyon fiatal ember arcát, dús, ám kócos, fekete hajjal, aggodalmas, fekete szempárral és olyasvalaki enyhén szürkés bőrével, aki jelentős beeresztésen és átalakításon ment át. Megfigyeltem az áll finom vonalát és az arcon végigfutó, hosszú orrot. Szép vonásai voltak: nem férfiasak, nem zordak, nem helyesek, de szépek, és milyen esetlenül festettek egy ekkora testen!

Nem egy Iudex-nyomozósegéd arca volt. Nem olyasvalakié, akinek itt kell lennie. Legfeljebb egy nyomozósdit játszó fiúé, aki olyan hatósági személyt utánoz, akinek sohasem remélheti, hogy parancsolhat.

És vajon mi történne ezzel a fiatalemberrel, ha bárki megneszelné, miként jutott hozzá valójában ehhez az álláshoz?

A gyomrom görcsbe rándult, megtekeredett, ugrándozott. A fürdőfülke ablakához rohantam, kivágtam, és sugárban kihánytam az alant fekvő gyepre.

Egy hang hallatszott:

– A kurva életbe!

A lélegzetem is elállt, és lenéztem. Két apot tiszt nézett fel rám a kertből, döbbenet ült az arcukon.

– Ááá… – szólt az egyik.

– Francba – köptem, aztán botladozva visszahőköltem, és bezártam magam mögött az ablakot.

MIVEL NEM VOLT nálam keszkenő, a kabátom bélésébe töröltem a számat. Megszívtam az orromat, és nyeltem háromszor, négyszer, ötször, próbálva visszaszívni és magamba zárni az állott ízt és szagot. Aztán óvatosan megkerültem a vértócsát, a hálószoba ajtajához mentem, és kinyitottam, hogy távozzam… De aztán megtorpantam.

Otirios hangja ért el hozzám a folyosóról, aki egy másik apot tiszttel beszélgetett.

– …beképzelt kis fasz, alig nőtt még ki a serdülőkorból – mondta éppen. – Azt hiszem, hallottam már róla a többi magasztostól. Állítólag a leghülyébb mind közül, százszor is csaknem kibukott. Csodálkozom, hogy egyáltalán dolgozhat a nyomoz…

Gyorsan előreléptem.

– Princepsz – szóltam.

Otirios esetlenül haptákba vágta magát, ahogy befordultam a sarkon.

– I-igen, uram.

– Végigjárom a házat és a kertet, mielőtt beszélek a szemtanúkkal – mondtam. – Eközben, kérem, vitesse a szemtanúkat külön helyiségekbe, és figyeltesse őket, nehogy beszélhessenek egymással. Azt is szeretném, ha a többi embere őrizné a kijáratokat és a bejáratokat arra az esetre, ha volna egy eltulajdonított reagenskulcs, és valaki megpróbálna kijutni vagy bejutni.

Otirios elfehéredett. Láthatólag nem örült, hogy ilyen sok ideig ilyen sok embert kell irányítania. Ellenkezésre nyitotta a száját, de aztán kelletlenül becsukta.

– És, princepsz… – néztem rá mosolyogva. – Minden segítségét igazán köszönöm!

Továbbra is mosollyal az ajkamon távoztam. Még sohasem adtam ilyen parancsot, de nagyon is élveztem. Annak ellenére, hogy nem feddhettem meg Otiriost – egy másik Iyalet, egy másik birodalmi hivatal tagjaként dolgozott –, a nyakába sózhattam egy szar munkát, és sokáig benne hagyhattam.

Végigsétáltam az udvarházon, olykor beleszippantva a fiolámba, miközben áttanulmányoztam minden folyosót, minden helyiséget. A Haza klán címere, a fák között álló madártoll mindig ott lógott az ajtó fölött, amikor beléptem valahová.

Úgy látszott, a Hazák megengedhették maguknak, hogy minden nagyobb helyiségben legyen kirpis gombájuk, de a ház nyugati végében, a konyhánál lévő példány összetöpörödött és haldoklott. Fura. Megjegyeztem magamnak, aztán továbbmentem, ellenőrizve az ablakokat és ajtókat, amelyek, mint észrevettem, mind páfránypapírból voltak. A vakító fehérre kikészített panelek valószínűleg egyesével többe kerültek, mint az egyhavi juttatásom.

Átmentem a konyhához, aztán észrevettem valamit a kemence alatt: egy apró, elkent vérfoltot. Hozzáértem egy ujjal. Még mindig nedves volt és sötét színű. Persze több oka is lehet annak, hogy vér van egy konyhában, de ezt is az emlékezetembe véstem. Aztán kimentem.

A kert nagyon szép és gondozott volt: tájépítészek által kialakított patakok szelték keresztül cikcakkvonalban, fölöttük apró hidak íveltek át festménybe illő helyeken. A látvány talán dajkamesékbe illő volt, de én semmi érdekeset nem találtam az ösvényeket járva, időnként odabólintva a fertőzés után kutató apotoknak.

Odaértem a helyhez, ahol kihánytam az ablakon, és létra vagy valami hasonló tárgy lenyomatát vagy jelét kerestem a füvön. Ott sem találtam semmit.

Utoljára a kertész kunyhója maradt. Különös kis hely volt, páfránypapír falakkal, a polcokon apró növényekkel, amelyeket minden bizonnyal a kertész nevelgetett. Vidám virágok ültek több sorban, némelyik frissnek tűnt, mások hervadtnak. Volt egy agyagkemence is, elég nagy. Bekukkantottam, és hamut vettem észre a fenekén, aztán megérintettem a téglát, amiről kiderült, hogy még meleg, mintha a szén egész éjjel parázslott volna.

Újabb utat tettem a kertben, hogy gondoskodjam róla, mindent láttam, amit látni lehetett. Aztán körbepillantottam, meggyőződtem arról, hogy egyedül vagyok, és előhúztam a parancsnok könyvecskéjét a zsebemből.

Felütöttem, hunyorogva néztem a lapon reszkető, táncoló szavakra, és fennhangon olvasni kezdtem.

– 3C f-falrész… – motyogtam. – E-ellenőrzni a dátumot… Egin negyedike… két t-tonna homok, két tonna márga…

Tovább olvastam, akadozva silabizáltam az apró betűs szöveget, és olvasás közben hallgattam a saját hangomat. Nagy nehézséget okozott a szövegek elolvasása és memorizálása, de ha hangosan felolvastam és közben a saját szavaimat hallgattam, ugyanúgy képes voltam emlékezni rájuk, mint bármi másra, amit hallottam.

Próbáltam olyan gyorsan olvasni fennhangon, ahogyan csak tudtam. A könyvecske többnyire a parancsnok utazásainak és szemléinek részleteit tartalmazta, olyan bejegyzésekkel, mint például Paytasiz-hidak szemléje a Tala-kanton északi részén – Egin 6-8 – mind rendben, és hasonlókkal. Láthatólag nagyon lefoglalta valami négy héttel azelőtt, Egin havában. Fogalmam sem volt, hogy számít-e, de vésnökként mindent rögzítenem kellett az emlékezetemben.

Befejeztem a könyv bevésését, aztán a számos hídon át visszatértem a házhoz. Még soha, senkit sem hallgattam ki haláleset kapcsán, főként nem egy nemesi család házi személyzetét. Azon tanakodtam, hogyan kezdjem.

Elcsíptem az arcmásom villanását a híd alatt fodrozódó foltos vízben, és megálltam.

– Ezt most ne csesszük el, rendben? – mondtam vizenyős arcomnak.

Átkeltem az utolsó hídon, és beléptem a házba.

ELŐSZÖR A SZOLGÁLÓLÁNYOKAT faggattam, mivel nekik volt bejárásuk Blas lakosztályába. Azzal a lánnyal kezdtem, aki olyan hisztérikusan zokogott. Apró teremtés volt, keskeny vállal, még keskenyebb csuklóval. Olyan kicsi, hogy azon tűnődtem, miként képes végigmenni a folyosón az edényekkel. Elmondása szerint ő ment be Blashoz, amikor a férfi elkezdett segítségért kiáltozni nyolc órakor, nem sokkal reggeli előtt.

– Segítségért kiáltott?

A lány bólintott. Egy könnycsepp gördült le az orcáján, és az orrcimpája mögötti zugban egyensúlyozva megállt.

– Azt mondta… hogy fáj a mellkasa. Hogy nem kap levegőt. Reggelizni indult, de aztán megállt, és visszatért a szobájába. Bementem hozzá, és megpróbáltam rávenni, hogy feküdjön le, de aztán… de aztán… – Lehajtotta a fejét, az egyensúlyozó könnycsepp legördült az ajkára, és a lány újra jajveszékelésbe fogott. – Sa… sajnálom! – zokogta, miközben próbálta visszanyerni a lélekjelenlétét. – Meg ke-kellett volna ké-kérdeznem… ké-kér-e az úr egy kis te-teát.

– Ööö… nem, köszönöm – feleltem.

Valami okból ettől csak még zaklatottabban hüppögött. Vártam, hogy abbahagyja, de egyre csak sírt. Végül útjára engedtem.

Továbbmentem a következőhöz, egy Ephinas nevű, idősebb szolgálóhoz. A nő lassan ült le, és óvatosan, vigyázva mozgott. Valószínűleg hozzászokott, hogy figyelik. Megerősítette a lány elbeszélését. Blas késő este érkezett, megfürdött, lefeküdt, és minden teljesen rendben volt addig, amíg reggel el nem kezdett segítségért kiáltozni. Ő nem ment be hozzá, így ennél többet nem tudott, de felélénkült, amikor megkérdeztem, Blas szállt-e már meg náluk azelőtt.

– Igen – felelte. – Az uraim gyakran megengedték neki, hogy itt aludjon. Közeli kapcsolatban vannak.

– Miben különbözött ez a mostani a többi itt tartózkodásától? – kérdeztem. – Vagy különbözött-e egyáltalán?

Tétovázás.

– Különbözött – bökte ki Ephinas.

– Hogyan?

További tétovázás.

– Ezúttal békén hagyott minket – mondta halkan. – Valószínűleg azért, mert nem maradt ideje próbálkozni.

Köhintettem, beleszippantottam a fiolámba, és csak reménykedni tudtam, hogy nem látja a pirulásomat.

– Fejtsd ki, kérlek!

Kifejtette. Olybá tűnt, hogy Blas teljességgel minősíthetetlenül viselkedett: amint kettesben találta magát velük, azonnal megfogdosta a szolgálókat. Ephinas nem tudta, a többi lány viszonozta-e a közeledését, de nem hitte, bár mindnek ugyanabban a bánásmódban volt része.

– Mi okból látogatott el ide? – kérdeztem.

A szolgáló lesütötte a szemét.

– A Haza család barátja volt.

– Barátja? Ez az egyetlen oka annak, hogy itt szállt meg?

– Igen.

– Nem furcsa, hogy valaki megszáll egy másik ember házában, amíg az távol van?

Megvető pillantás a válasz. A szeme elidőzött olcsó csizmámon és a kelleténél több számmal nagyobb kabátomon.

– A nemesség körében nem.

Úgy tűnt, még a szolgák is nagyvilágibbnak gondolják magukat nálam. Persze valószínűleg igazuk volt.

Többet is kérdeztem tőle, de minden kérdésemre egyre szűkszavúbb választ kaptam, és Ephinas mind jobban magába zárkózott. Megjegyeztem ezt, és témát váltottam.

A többi lányt Blas közeledéséről kérdeztem. Habár megerősítették a történetet, mindegyikük azt állította, hogy ezeken a kellemetlen pillanatokon túl sohasem volt viszonyuk Blasszal, és egyiküknek sem volt sokkal több mondanivalója.

– Semmit sem hallottam, és semmit sem láttam, mielőtt meghalt – jelentette ki kategorikusan az utolsó lány. Merészebb, hangosabb és dühösebb volt, mint a többiek. Talán kevésbé volt hajlandó némán tűrni a szolgasorsot. – Egész éjszaka semmit. Ebben biztos vagyok.

– Egészen biztos? – kérdeztem.

– Igen. Mivelhogy nem sokat aludtam azelőtt, hogy a vendég megérkezett.

– Hogyhogy?

– Hát, melegem volt. Nagyon melegem.

Ez elgondolkodtatott.

– A konyha mellett alszol?

– Igen, miért?

– Mert ott haldoklik a kirpis gomba. Lehetséges, hogy ezért volt meleged?

Meglepettnek tűnt.

– Még egy meghalt?

– Korábban másik is elpusztult?

– Nagyon érzékenyek a vízre. Ha túl sokat kapnak, elfonnyadnak és elpusztulnak.

– Milyen nedvességet nem tűrnek? – firtattam.

– Semmilyet sem. Sem esőt, sem párát. Ha az ember nyitva hagy egy ablakot vagy ajtót a közelben, főként most, hogy jön az esős évszak, azonnal megbetegszenek. Pokolian szeszélyesek.

Hátradőltem, és összpontosítottam a figyelmemet. Rebbenést éreztem a szemem mögött, és előhívtam a ház átkutatásáról őrzött emlékeimet. A képek az összes helyiségről olyan tisztán villantak az elmémbe, mint egy csepp mézbe ragadt légy. Nem láttam nyitott ajtót vagy ablakot. Akkor meg hogyan pusztulhatott el a kirpis?

– Te vagy valaki más nem zárt be véletlenül egy nyitott ajtót vagy ablakot, mielőtt Blas meghalt? – kérdeztem.

A szolgálólány szúrósan nézett rám.

– Azok után, hogy láttuk, amit láttunk – felelte –, a lábunkon is alig álltunk, nemhogy még a munkánkat is végezzük.

Ezt nemnek vettem, nem zártak be ajtót vagy ablakot. Folytattam a munkámat.

VÉGÜL ELFOGYTAK a szolgálólányok, így keményen kikérdeztem a szakácsnőt, főként a konyhában látott vérről. Még csak meg sem lepődött.

– Maga mit gondol, miért lehet vér a konyhában? – kérdezett vissza szemtelenül.

– Mert megvágtad magad? – kérdeztem vissza.

– Nem, természetesen nem. Túl öreg vagyok, és túl jól végzem a dolgomat. Ha vért talált, az csak a lárhalból származhat, amit Blasnak készítettem reggelire. Persze végül bele sem kezdhetett.

– Lárhalból? – húztam el a számat. – Reggelire?

– Azt szereti – bólintott a szakácsnő. – Nehéz beszerezni, a falaknál legalábbis, ahol ő dolgozik. – Közelebb hajolt. – Ha engem kérdez, a tengeri falaknál szedett össze valamit. Valami élősködőt vagy ilyesmit. Úgy értem, gondoljon csak bele, mitől védenek azok a tengeri falak! Csak a Sanctum tudja, azok miféle fura dolgokat hurcolnak be magukkal!

– Nem jutnak be. Épp ez a lényege azoknak a falaknak.

– De évekkel ezelőtt történt egy betörés – mondta élvezettel, amiért ilyen bizarr részleteket vitathat meg velem. – Egynek sikerült bejutnia, és lerombolt egy várost délre innen, mielőtt a Légió legyűrte. A fák most virágoznak arrafelé, pedig azelőtt sohasem virágoztak. Azelőtt ugyanis olyan fák voltak, amelyek nem tudtak virágot hozni.

– Ha visszatérhetnénk a tegnap éjszaka eseményeihez…

– Eseményeihez! – fújt ingerülten. – A fickó elkapott egy fertőzést. Ilyen egyszerű az egész.

Még keményebben faggattam, de egyéb érdekeset nem mondott, így elengedtem.

A KERTÉSZ KÖVETKEZETT. A fickót Uxosnak hívták, és láthatólag több volt, mint egyszerű kertész. Mindenféle aprómunkát elvégzett a ház körül, falakat és páfránypapír ajtókat is javított. Igen szelíd ember volt, talán túl öreg is ahhoz, hogy még mindig kertészkedjen. Megrémítette a gondolat, hogy helyre kell hoznia a kárt, amit a fák okoztak a házban.

– Még azt sem tudom, miféle fa az – mondta. – Életemben nem láttam ilyet.

– Virágzott is, tudja – ecseteltem. – Kis, fehér virággal. – Leírtam neki a belső lilás-sárgás szirmokat, az édeskésen émelyítő illatot. Továbbra is a fejét rázta.

– Nem, nem – erősködött. – Nem ismerem azt a virágot. Nem ismerem a fát. Nem tudom.

Megkérdeztem a kirpis gombáról, és ugyanazt mondta, amit a szolgálólány: a túl sok víz megöli őket. De hogy ez hogyan pusztult el, azt nem tudta.

– Valaki bizonyára túllocsolta – vélekedett. – Beleöntötte az italát. Drága mulatság, de megtörténik. Nehéz gondozni őket. Bonyolult folyamat a léghűtés. Fekete gyümölcsöt hoznak a gyökérben, amit ki kell tisztítani…

Végül megkérdeztem a kemencéjéről és a hamuról a kunyhójában.

– Tűzzel tisztítom a szerszámaimat – felelte Uxos. – Néhány növény igen érzékeny. Nem vihetem át a gombákat egyikről a másikra. Így a tűzbe teszem őket, hogy megtisztuljanak.

– Nincsenek arra lemosók? – kérdeztem. – Szappanok és effélék a szerszámoknak?

– Azok drágák. A tűz olcsóbb.

– A Hazák nem olyan népeknek tűnnek, akiket érdekelnek az árak.

– Pedig érdekli őket – válaszolta –, ha az emberekre kell sokat költeniük. Akkor az embereknek menniük kell. Erősen próbálok olcsó maradni. Nem akarok menni.

Aggodalom csillant a szemében. Legalább másfélszer olyan öreg volt, mint amilyennek kertészként lennie kellett volna, és ezt ő is tudta. Tovább faggattam, de semmi mást nem tudott mondani, így elengedtem.

UTOLSÓNAK A HÁZVEZETŐNŐ maradt, Gennadios asszonyság. Kiderült, hogy ő parancsol az egész házban, amikor a Hazák távol vannak. Az idősebb hölgynek ráncos, erősen festett arca volt. Valami drága, puha és csillámló, élénkzöld köntöst viselt – sazi selymet a Birodalom belső gyűrűiből. Megtorpant, amikor belépett, és hűvös, ravasz tekintettel mért végig engem, aztán leült kifogástalan tartással, összeszorított térdekkel, kezét az ölébe ejtve, kihúzott háttal és vállal, és eltökélten meredt a sarokba.

– Valami baj van, hölgyem? – kérdeztem.

– Egy kisfiú – mondta olyan szárazon és feszesen, mint egy íjhúr. – Egy kisfiút küldtek.

– Hogy mondja?

A szeme sarkából újra végigmért.

– Ő az, aki foglyul ejtett minket a saját házunkban, az uraink házában, és nem hagyja, hogy elvigyük azt az átkozott hullát. Egy nagy, túlméretezett kisfiú.

Hosszú, jeges pillanat következett.

– Valaki meghalt a házukban, asszonyom – feleltem. – Nem kizárt, hogy fertőzéstől. Olyasmitől, ami talán magukkal is könnyen végezhetett volna. Azt akarja, hogy ne nyomozzunk?

– Akkor hol van a nyomozó?

– A nyomozó nem tud jelen lenni. Azért jöttem, hogy megvizsgáljam a helyszínt és jelentsek neki.

Felém fordította a pillantását. Murénára emlékeztetett, amely a barlangja előtt elúszó halat lesi.

– Tedd fel a kérdéseidet – mondta. – Dolgom van, be kell foltoznom az átkozott mennyezetet. Gyerünk!

Belélegeztem a fiolám gőzét, aztán megkérdeztem tőle, milyen ügyben járt itt Blas. Sohasem láttam még annyira felszínes, annyira nem őszinte vállrándítást, mint amit válaszul adott.

– A Haza család barátja.

– Az egyik szolgálólánya is ugyanezt mondta.

– Mert igaz.

– Pontosan ugyanezt.

– Mert igaz.

– És az urai gyakran megengedik a barátaiknak, hogy használják a házukat?

– Az uraimnak sok háza és sok barátja van. Olykor a barátaik megszállnak nálunk.

– És a Haza klánból senki sem akart vele tartani?

– Az uraim – felelte – jobban szeretik a kantonunknál civilizáltabb környékeket.

Továbbmentem, és a személyzet reagenskulcsainak hollétéről kérdeztem.

– Minden reagenskulcsot elzárunk éjszakára – felelte. – Este csak nálam és Uxosnál vannak kulcsok, vészhelyzet esetére.

Megkérdeztem, hogyan lehet pótolni és másolni a kulcsokat, és így tovább, de elutasító választ adott. Elképzelhetetlennek tartotta a dolgot.

– Na és az átalakítások? A személyzet alkalmazott bármilyen birodalmi oltóanyagot?

– Persze – mondta. – Immunitáshoz és élősködők ellen. Elvégre a Birodalom peremvidékén élünk.

– Semmi ennél fejlettebb dolgot nem használtak?

A fejét rázta. Melegséget éreztem a kabátgallérom alatt. Nem tetszett, hogy annyira mozdulatlanul és karót nyelten ül, és csak annyira fordítja el a fejét, hogy a szeme sarkából nézzen rám, mint egy átkozott madár.

– Legalább azt meg tudja mondani, hogy milyen volt a parancsnok viszonya a Hazákkal?

Megsemmisítő pillantást vetett rám.

– Barátok voltak.

– Mióta voltak barátok?

– Nem ismerhetem az uraim összes barátságának természetét, és nem is tartozik rám.

– Sok barátjuk van Daretanában?

– Igen. És sok más Iyaletben. – Villogó szemmel pillantott rám. – És sokan maga fölött állnak.

Udvariasan mosolyogtam rá, ám a fenyegetés nagyon is valós volt. Feltettem még néhány kérdést, de semmit sem kaptam cserébe. Dolgára engedtem.

AZTÁN KÉSZEN IS voltunk. Minden szemtanút meghallgattam, a személyzet minden tagját sorra vettem, minden érkezés és távozás időpontját megállapítottam. Az elmúlt napon egyetlen személy érkezett, Taqtasa Blas parancsnok, aki nem sokkal éjjel tizenegy után ért a rezidenciához, Skalasi havának huszonkilencedik napján. Azonnal megfürdött és ágyba bújt, harmincadikán felébredt, aztán éppen reggeli előtt megtorpant, és a lehető legborzalmasabb halállal halt meg. Habár úgy gondoltam, hogy elég jó munkát végeztem – kivéve talán a házvezetőnővel történt csevejt –, semmit sem tudtam kiokoskodni a dologból: még azt sem, hogy Blas halála gyilkosság volt-e vagy egyáltalán felmerült-e a gyilkosság gyanúja.

Elvégre fertőzések egyre-másra történtek. Legkönnyebben pedig a tengeri falaknál dolgozók fertőződtek meg.

Kifelé menet lelassítottam a hálóterem mellett. Azért, hogy még egyszer ránézzek a holttestre, de azért is, hogy visszategyem Blas könyvét a holmijába. Fura érzés volt visszacsúsztatni a naplóját a táskájába úgy, hogy néma, dermedt sikolya ott függött a fejem fölött. A csonkítás ellenére a fájdalom kifejezése élénk maradt, mintha még mindig érezné a húsába vágó, tekeredő hajtásokat.

Kimentem, és köszönetet mondtam Otiriosnak, aki a kerten át visszavezetett a szolgálók kapujához.

– Elmozdíthatjuk a holttestet, hogy tüzetesen áttanulmányozzuk, uram? – kérdezte.

– Úgy hiszem, de kérem, tartsa itt a szemtanúkat – feleltem. – Jelentést teszek a nyomozónak, aki valószínűleg személyesen is ki akarja majd hallgatni néhányukat.

– Jól végezte a dolgát, uram – mondta.

– Mit?

– A dolgát. Ha megjegyezhetem. Mindent megfelelően intézett. – Széles, atyáskodó vigyort villantott rám. Ilyen mosolyokat csak a negyedik kupa korhelybor után láttam. – Habár legközelebb, uram… talán lehetne barátságosabb. Még a temetési vállalkozók is szívélyesebbek.

Megálltam, és ránéztem. Aztán megfordultam, és továbbmentem, végig a festménybe illő kerti ösvényeken, és át az indakapun.

– De az is felvetődött bennem, uram… – folytatta Otirios, miközben átbújtunk az indák között.

– Igen, princepsz? Más tanácsa is van számomra?

– Nem lett volna könnyebb mindez, ha a nyomozó jön el személyesen?

Megálltam, és vészjósló pillantással illettem.

– Nem. Teljesen őszintén állíthatom, princepsz, hogy nem, nem lett volna könnyebb mindez, ha a nyomozó jön el személyesen. – Visszafordultam az ösvényhez, és az orrom alatt azt dörmögtem: – Higgye csak el nekem.

MÁSODIK FEJEZET

|||

DARETANA KANTONNAK NEM volt a szó szoros értelmében vett fővárosa, csak egy maroknyi Birodalmi Iyalet-épület a fő útkereszteződés mellett, számtalan telekkel, raktárral és csűrrel együtt, amelyekben a tengeri falakhoz folyamatosan kiszállított nyersanyagokat és élőállatot tartották. Aznap délután a sár, az emberek meg az egymásnak nyomuló lótestek általános kavargása kapta a főszerepet. A sarkokat körbetáncolva, a taligákat és szekereket elengedve magam előtt, dél felé haladtam a városon keresztül, és ismerős látvány fogadott. Lovak, amelyek a hasukig dagasztották a rézvörös sarat, lomhán özönlő, döngő légyrajok, a Légió, a Mérnökség és egyéb Iyaletek verejtékben fürdő tisztjei neveket és parancsokat üvöltöznek, látszólag közömbösen arra nézve, hogy bárki is hallja-e vagy megfogadja-e azokat. Addig hajlongtam és biccentgettem, amíg ki nem szabadultam a tömegből az őserdőbe.

Az erdőben sötétség és rekkenő hőség fogadott. A nap leszállóban volt, rőt fénylándzsák hatoltak át a lombsátron. Megkerestem a mesterem házához vezető keskeny ösvényt, és elindultam rajta. A békák hangja és a bogarak jól ismert ciripelése köszöntött. Aztán szétváltak a forró párában ázó levelek, és megpillantottam az árnyak közt várakozó apró, falóindából épült hajlékot.

A fatönköket kerülgetve elindultam. A Mérnökség vágta ki ezeket a fákat, amikor a mesteremet először nevezték ki a kanton Iudex-nyomozójává, úgy négy hónappal ezelőtt, aztán házat építettek neki falóindából, abból a különleges, átalakított futónövényből, amelyet az apotetikusok megszelídítettek, és amelyet mindenféle alakra képesek voltak megnöveszteni. Habár oly sokszor jártam már ezen az ösvényen, hogy gyakorlatilag a saját lábnyomaimba léptem, ő azóta nem hagyta el ezt a helyet, hogy beköltözött. Egyetlenegyszer sem tette ki innen a lábát.

Felmentem a bejárati ajtóhoz vezető lépcsőn, és új könyvköteget találtam az ajtó előtt, zsineggel átkötve. A daretanai postaállomásról jöhetett, találgattam. Leguggoltam, és felütöttem néhányat, hogy elolvassam a címüket. Mint mindig, a betűk rázkódtak és táncoltak a szemem előtt, amitől nehéz volt szavakat alkotnom belőlük – és persze a változékony esőerdei fény sem segített –, de sikerült kisilabizálnom kettőt: Földbirtok-átruházások a Qabirga kantonban 1100 és 1120 között és A keleti futórák 800 óta tapasztalt tömegnövekedésének elméletei.

– Mi a fene? – motyogtam.

Aztán mozdulatlanná dermedve hallgatóztam. Egy vetőbéka kuruttyolása ütötte meg a fülemet, majd egy mika-pacsirta mély éneke, de aztán rájöttem, hogy valami mást is hallok: egy férfihang dünnyögött odabenn, a házban.

Fülemet az ajtóra tapasztottam. Egy hangot hallottam odabentről, a mesteremét, de aztán egy másikat is, egy férfiét. Ez a második aggodalmasnak, mondhatni, idegesnek tűnt.

– A fenébe is! – morogtam. – Megint foglyul ejtett egyet…

Belöktem az ajtót, és berontottam.

A KIS FALÓINDA HÁZ belső terének legszembeötlőbb tulajdonsága, mint mindig, a könyvek roppant mennyisége volt: a kötetek falakat, halmokat és valóságos szurdokokat alkottak, és mindenféle képtelen témát érintettek. A mesterem szó szerint könyvek között élt, gyakran íróasztalnak és éjjeli asztalkának használva őket. Még egy kis barlangot is kényszerült vájni beléjük, hogy legyen hely az ágyának.

Belestem a fóliánsok völgyeibe, és a házikó végében található fogadószoba felé vettem az irányt. Már innen is láttam a lábát valakinek, aki egy széken ült. Tiszti csizma volt rajta, fekete és fényes. Elfintorodtam. Hátrasimítottam a hajamat, és beléptem a fogadószobába.

A helyiség állapota sokat romlott tegnap óta: mostanra tömve volt összekuszálódott cserepes növényekkel – közülük sok külhonival és félholttal – és mindenféle, használhatatlan állapotba került húros hangszerrel. A szoba bal felén egy kis, tömött szék állt, amelyet a mai napon a Mérnökség egyik kapitánya foglalt el, egy sovány, középkorú férfi, aki halálra vált arcot vágott.

A rémülete oka nyilvánvaló volt, ugyanis a legtöbb ember félt egy szobában tartózkodni a mesteremmel, Anagosa Dolabra immunisszal, a Daretana kanton Iudex-nyomozójával, aki a kapitánytól elfordulva, a padlón ült, és egy újabb tervén dolgozott. Valamiféle drótokból és húrokból álló szerkentyűnek tűnt, de nem tudtam kivenni, miféle. Gondoltam, szétszedte számos sziturhárfája egyikét – lelkes, noha figyelmetlen zenésznek számított –, és valamiféle szövőszéket készített a húrjaiból.

– Mondtam már, Din – szólt rám Ana –, hogy kopogj! Mindig!

Vigyázban álltam, a két kezem a hátam mögött, a két sarkam vállszélességű terpeszben, egyenes térddel.

– Mintha hangokat hallottam volna, asszonyom – mondtam. – Bejöttem, hogy személyesen győződjem meg róla.

– Ugyan, nincs miért aggódni! – Vigyorogva nézett rám a válla fölött. Hófehér hajának egy tincse leívelt az orcájára, mint valami egzotikus madár taréjtolla. Tartottam a pózt, de ő nem látott engem, ugyanis széles, kárminvörös csíkot viselt szemkötő gyanánt. – A kapitány és én igazán élvezetes párbeszédet folytatunk – mondta.

A kapitány leplezetlen félelemmel meredt rám.

– Valóban, asszonyom? – kérdeztem.

– Ó, igen! – felelte. Visszafordult a munkájához. – A kapitány úr a daretanai öntözőhálózatok karbantartási munkálatait felügyeli. A munkálatok során romokra bukkantak, több száz évesekre, amelyeket a Birodalom előtt itt élő népek építettek. Nem így van, Tischte kapitány?

A kapitány rám nézett, és némán kerekítette a száját: Segítsen!

– Ami a legfurább – folytatta Ana –, olybá tűnik, hogy némely romok építésénél bonyolult, átlós kötést alkalmaztak, így kevesebb habarcsra volt szükségük. Hát nem lenyűgöző?

A kapitány most már kétségbeesetten integetett nekem, és az ajtóra mutatott.

– Igazán lenyűgöző, asszonyom – feleltem.

– Kiváltképp azért – folytatta –, mert régóta dédelgetem azt az elméletet, miszerint a Birodalom harmadik gyűrűjében élő kurmini nép egy része ezekről a vidékekről vándorolt el, mielőtt még a Birodalmat megalapította volna. Ez a felfedezés némileg igazolja ezt az elképzelésemet, hiszen az átlós kötés különösen gyakori a Kurmin kantonban! A népek befelé vándoroltak, nyilván, hiszen… – Kelet felé intett a kezével. – Úgy értem, a túlélés miatt az ember így tett.

A kapitány abbahagyta az integetést, mert észrevett egy fehér kendőt egy tálcán, a széke mellett. Mielőtt megállíthattam volna, felemelte, és elborzadva meredt az alatta feltáruló látványra: a kis jipti verébre, amelyet Ana hetekkel azelőtt kapott el, ölt meg, majd boncolt fel, hogy aztán egy üvegedényben őrizze. A kapitány remegő kézzel ejtette vissza a kendőt.

Sebesen cikáztak a gondolataim, hogy kiötöljek valami mesét.

– Igazából, asszonyom – köszörültem meg a torkomat –, történetesen épp az imént futottam össze néhány mérnökségi tiszttel idefelé jövet.

– Igazán?

– Igen, asszonyom. Említették, hogy szükségük van Tischte kapitányra, de tüstént.

Ana keze megállt az alkotmányon, aztán félrebillentette a fejét.

– Hm. Nem. Ez hazugság, Din. Nagyon rosszul hazudsz, hallom a hangodon. Hovatovább: beismerem, az átlós kőműveskötéstől eltekintve Tischte kapitány nem igazán szolgált egyéb érdekességgel, és kezdek ráunni. – Visszafordult a férfi felé, még mindig bekötött szemmel, még mindig vigyorogva. – Mehet, kapitány! Köszönöm, hogy rám szánta az idejét.

Tischte kapitány megbotránkozó arccal talpra ugrott. Meghajolt, elhagyta a száját egy rekedt „A-asszonyom”, aztán az ajtó felé iramodott.

Kikísértem a párás délutáni fénybe, és azon tűnődtem, ezúttal hogyan tehetném jóvá, ami történt.

– Bocsánatáért esedezem, uram – kezdtem. – Semmi sem indokolhatja, hogy…

– A bocsánatomért! – sipította a férfi, amikor kiértünk. – A bocsánatomért! Küld nekem egy levelet, hogy hozzak át néhány térképet, és amikor engedelmeskedem, három órára foglyul ejt, és kikérdez az egész életemről! Még a lábam alakját is tudni akarta!

– Sajnálom – ismételtem. Meghajoltam, felpillantottam, és megláttam haragvó arcát, ezért még mélyebbre hajoltam, mígnem az orrommal csaknem megérintettem kopott csizmámat. – Véget vetettem volna neki, ha itt vagyok, uram, tényleg véget…

– És aztán… aztán még van képe unalmasnak nevezni engem! – hőbörgött. – Még a gondolat is, hogy ez a nő a Iudex-nyomozónk…!

Megfordult, és elviharzott az esőerdei ösvényen, vissza, a város felé.

Néztem, ahogy elsiet, elnyomtam egy káromkodást az orrom alatt, aztán ismét benyitottam a házba.

Ana még mindig a szerkezete előtt gubbasztott feszült pózban, ujjai elmélyülten táncoltak a húrok fölött.

– Ugye, tudja… – Elhallgattam, hogy átgondoljam a szavaimat.

– Folytasd csak, Din! – biztatott, és lehúzta a szemkötőjét. – Már azt hittem, hogy megszidni készülsz. Micsoda remek szórakozás lett volna!

– Nos, ugye tudja, asszonyom – kezdtem újra –, hogy… hogy ezt nem csinálhatja.

– Normál esetben nem csinálhatnám – felelte –, de csak azért, mert normál esetben te itt vagy, hogy megakadályozz benne, Din.

– Azért teszem, asszonyom – csattantam fel –, mert nem szoríthatja folyton sarokba ezeket a szegény embereket, hogy aztán úgy facsarja ki belőlük az értesüléseket, mint az aplilot levét!

– Én csak megteszek minden tőlem telhetőt, hogy ez a nyomorult kanton egy kicsit érdekesebb legyen – felelte ő dévajul. Meghúzott egy húrt a masinérián. – De ehhez nagyon sok munka kell.

– Asszonyom…

– Például, tisztában vagy-e vele, Din, hogy Daretana legdélebbi kútja szinte bizonyosan iridával fertőzött?

– Lenyűgöző, asszonyom.

– Az. Senki sem tudta. De erre jutottam a hatvankét ember után, akikkel elbeszélgettem az elmúlt két hónapban. Közülük tizenketten, akik rendszeresen isznak abból a kútból, enyhe sajgásra és álmatlanságra panaszkodtak, és hogy a vizeletük természetellenes illatú, amelyek mind a betegség tünetei. Értesítettem erről a kapitányt, és azt javasoltam, tisztítsák meg a kút vizét. – Újra megcsavarta az előtte lévő drótokat. – Ilyesmikre használom ezeket a csevejeket, Din. Egyszerűen csak elegendő információra van szükségem ahhoz, hogy felismerjem a mintát.

– Ezért kérdezte a légióparancsnokot a vizelete szagáról, asszonyom?

– Jaj, nem! Egyáltalán nem. Akkor pusztán a kíváncsiság hajtott.

Megkockáztattam egy gyors pillantást. Magas, vékony nő volt, a késő negyvenes vagy ötvenes éveiben – átalakítottaknál nehéz volt megmondani –, és bár a bőre szürke árnyalatban játszott, mint az enyém, az övé határozottabban halványabbnak tűnt. Többnyire azért, mert sohasem ment ki a napra, de részben azért is, mert sazi volt: a Birodalom belső gyűrűiből származó, világosabb bőrű nép tagja, szögletesebb és keskenyebb arcvonásokkal, mint a hozzám hasonló taláékéi. Csontfehér hajával, széles mosolyával és sárga szemével gyakran enyhén macskaszerűnek tűnt: amolyan őrült házimacskának, amely napsugarat keresve kóborol a házban, mindig készen arra, hogy megkínozzon egy arra tévedő egeret.

Ma hosszú, fekete ruhát viselt, azon pedig foltos, sötétkék Iudex Iyalet-köpenyt, amelyen a jelzéseket meglehetősen törvénysértő módon helyezték el, tökéletesen szimmetrikus csoportokban. A tegnapitól eltérően most szín, nem pedig méret szerint rendezte át őket.

– Ó! – kiáltott fel. – Könyvek!

– Hogy mondja, asszonyom?

– Megérkeztek a könyveim, Din?

– Á, igen, asszonyom! A tornácon vannak. Behoztam volna őket, de elvonta a figyelmemet a kapitány kínzása.

– Te meg ezzel az erőltetett szellemeskedéssel kínzol engem – vágott vissza. – Ha volnál olyan kedves…

Meghajoltam, az ajtóhoz mentem, aztán kezemmel az ajtógombon megtorpantam.

– A tekintetem elfordítva – jelentette ki. Arcát a fogadószoba sarka felé fordította. – Elfordítottam a tekintetemet!

Amikor meggyőződtem róla, hogy nem láthat ki, kinyitottam az ajtót, felkaptam a könyvköteget, behoztam, és bezártam az ajtót. Ő azonnal mögöttem termett, és egyik hosszú, sápadt ujját a csomó alá csúsztatva letépte a zsineget.

– Időtlen idők óta várok – morogta. – Két hét! El tudod ezt hinni? Két, átkozott hét kellett, hogy ideérjenek.

– Biztosan nagyon nehéz kibírni egy rendes futórákos könyv nélkül, asszonyom.

– El sem tudod képzelni, milyen nehéz! – Egyik könyvet a másik után nyitotta ki, és a szemét lehunyva tapogatta a lapokat. Habár a bőre nagy része halványszürke volt, az ujjbegyei rózsaszínek – feltételeztem, hogy oltás nyomán –, így olyan különlegesen érzékenyek lettek, hogy a nyomtatott és olykor a kézzel írott szöveget pusztán tapintás útján is el tudta olvasni. Ezt elég sokszor alkalmazta, ugyanis a nap nagy részét szemkötőben töltötte. A legjobb korlátozni az érzékeket – magyarázta nekem egyszer. – És házon belül maradni. A túl sok ingertől az ember megőrül.

Miközben néztem, ahogyan egyik könyvet a másik után tépi fel, nem először gondolkodtatott el, hogy rá ez vajon mennyire vonatkozik. Feltételeztem, hogy a betegségének köze volt az átalakításaihoz, habár sohasem kötötte az orromra, pontosan milyen módon erősítették fel az elméjét.

– Ááá! – sóhajtott Ana. Feltűnően érzéki módon dörzsölte meg a futórákos könyv lapját. – Ez a könyv a Rathras kantonból származik. A nyomdai munkából érzem. A nyomdagépeiket először szent könyvek nyomtatására használták, a saját nyelvükön, ezért néhány betű alig észrevehetően balra dől… Köszönöm, hogy behoztad ezeket, Din! Körülbelül egy napra elfoglaltságot nyújtanak majd.

– Egy napra, asszonyom? – kérdeztem.

– Ó, te úgy gondolod, annál is kevesebb lesz? – kérdezte aggodalmasan.

– Nem tudom, asszonyom.

– Vagy több könyvet kellett volna szereznem?

– Nem igazán tudnám megmondani, asszonyom.

Feszült szünet következett.

– Képes vagy olyan mondatot mondani – kezdte –, amely több mint tíz szóból áll, Din?

Megkockáztattam egy pillantást halványsárga szemébe, és visszafojtottam egy gúnyos félmosolyt.

– Tudnék, asszonyom – feleltem.

– Úgy csodálom, hogy mindössze maroknyi szótag segítségével is képes vagy pimasz kis mocsokká változni. Ez aztán a tehetség! – Azzal felállt, visszatotyogott a fogadószobába, és lehuppant a székére.

Követtem, aztán haptákban várakoztam az ajtónál. Körülnézett a szobában, a tekintetét végighordozta félig befejezett szerkezetein. Csüggedés ült ki az ábrázatára.

– Most, hogy jobban belegondolok, Din – mondta –, lehet, hogy egy kicsit mégiscsak kezdek rohadtul megőrülni itt.

– Sajnálattal hallom, asszonyom.

Felvett egy kis sziturhárfát, és szórakozottan pengetni kezdte.

– Leginkább azért – folytatta –, mert soha, semmi sem történik ebben az unalmas kis kantonban. És a könyvek is olyan sokára érkeznek meg.

Mostanra már jól ismertem ezeket a hangulatváltozásokat. Először az új gondolattal, új feladvánnyal, új játékkal járó lelkesültség, aztán, amikor már végzett vele, a mindent elsöprő levertség. Ilyenkor csak annyit lehetett tenni, hogy új feladatot ad neki az ember.

– Ha már itt tartunk, asszonyom – kezdtem –, ma reggel…

– Fájdalmas beismerni, de mindez sokkal elviselhetőbb, amikor te is itt vagy – vágott közbe. – Olyan marcona, komoly és unalmas vagy, Din, hogy segítesz két lábbal a földön maradni.

– Ezt megpróbálom bóknak venni, asszonyom – mondtam. – De éppen ezért akartam elme…

– Na és az álláspontod a fennálló kérdésemről – folytatta – még mindig ugyanaz?

Szigorúan pillantottam rá.

– Tudna pontosabban fogalmazni, asszonyom?

– Átkozottul jól tudod, miről beszélek! – Vigyorogva közelebb hajolt. – Veszel nekem végre néhány istenverte hangulit? Nem faggatnék több embert, ha végre megtennéd!

– A hangulatváltoztató oltóanyagok beszerzése a Birodalmi Iyaletek tisztjei számára szigorúan tilos – feleltem közömbösen. – És én nem szegem meg a szabályzatot, asszonyom. Mivelhogy meg akarom tartani az állásomat.

– Csak néhány tudatmódosító fajtát! – kérlelt. – Azzal egy napra kitörhetnék ebből az unalomból.

– A birodalmi magatartási kódex a pszichedelikus hangulatoltásokra is vonatkozik, asszonyom? Mert ha igen, akkor már tudja a válaszomat.

Rám sandított, és megpengetett egy éles akkordot a szituron.

Kezdődik, gondoltam.

– Amikor én a kötelességemet teljesítettem a Birodalom belső gyűrűiben… – kezdte. Helyben vagyunk. – …a nyomozósegédeim mindenféle anyagokat és szereket vásároltak nekem! – ért a végére. – Kérdés nélkül!

– Ha szeretne kimerészkedni, asszonyom – mondtam –, hogy felkeresse az oltóanyag-kereskedőket, szabadon megteheti. Én nem állíthatom meg.

A pillantása megkeményedett.

– Tudod jól, hogy nem teszek ilyet.

– Megértem. Túl sok inger várná odakint, asszonyom.

– Igen – sziszegte összeszorított fogai közül. – Titánmételyit! Az összes magasztos közül, akit mellém adhattak volna, miért éppen azt kellett, akinek negyvenaraszos karó van a seggében?

– Nos, valójában ön választott ki a jelentkezők közül, asszonyom.

– Akkor vissza is adhatlak, és keríthetek valaki mást!

– Ez nem valószínű, asszonyom – feleltem. – Tekintve, hogy mostanra kihallgatott hatvankét daretanai tisztet, és a kantonban csaknem mindenki úgy hiszi, hogy megőrült, valószínűleg nehézségekbe ütközik majd, hogy új magasztost találjon.

Félredobta a sziturját. A hangszer tompa zengéssel verődött a padlónak.

– Bassza meg. Bassza meg! Ó, ha ismét valami civilizáltabb vidéken lehetnék…

Ez gyakori nézeteltérés volt közöttünk. Ana elmondása szerint a Khanumi Birodalom legmélyebben fekvő, leggazdagabb enklávéi mindegyikében szolgált nyomozóként, és egyik őrültebb és romlottabb hely volt, mint a másik. Mindig úgy tett, mintha megdöbbenne, amikor nem tudott könnyen hozzájutni valami törvénytelen szerhez vagy barbár megoldáshoz Daretanában, mintha a kanton valami világvégi, elmaradott lyuk volna csak azért, mert nem szerezhet be bármit egy órán belül.

Ez persze felvetette a kérdést, hogy az összes hely közül miért éppen ide, a Külső Karéjra nevezték ki Ana Dolabra immuniszt.

Csak egyetlen észszerű magyarázat létezett, amennyire meg tudtam ítélni: a száműzetés. Öt hónappal ezelőtt még a Iudex-nyomozói poszt sem létezett Daretana kantonban. Bizonyosan büntetésként találták ki neki, valószínűleg azért, mert áthelyezni könnyebb volt, mint elbocsátani.

Egészen logikus magyarázat volt. Még csak négy hónapja dolgoztam Anának, de elég volt egyetlen percet eltölteni mellette, hogy kiderüljön, különös tehetsége van ahhoz, hogy másokat kihozzon a béketűrésből. Nem volt nehéz elképzelni, hogy a birodalmi elit valamely tagjának annyira elege lett belőle, hogy egészen az én eldugott kantonomig rugdosta, ahol csak egyetlen segédet talált magának a helyi magasztosok közül.

De én lettem az a magasztos. Csak a nyomozósegédi hely volt számomra elérhető, és feltett szándékom volt, hogy addig dolgozom Ana keze alatt és gyűjtöm be a juttatásomat, amíg képes vagyok rá. Hacsak persze rá nem vesz valami olyan törvénytelenségre, hogy azonnali hatállyal elbocsátanak.

– Kér egy kis teát, asszonyom?

– Nem, Din – motyogta ő, karját a szeme elé hajtva. – Akármilyen ízletes is, nem, nem kérek az átkozott teádból.

– Akkor talán szeretné megvitatni a haláleset helyszínét, asszonyom?

Felemelte a kezét a szeméről, és egy pillanatig zavarodottan nézett rám. Aztán felderült az arca.

– Ó! Az a halott krapek! Persze!

– Igen – sóhajtottam.

– Amikor megkaptam az üzenetet Irtos immunisztól – mondta –, azt feltételeztem, hogy valami istenverte idióta bekapott valami rossz oltóanyagot, vagy ilyesmi. Az illett volna ehhez az unalmas kis városhoz. De a viselkedésedből arra következtetek, Din, hogy nem így volt.

– Nem, asszonyom – helyeseltem. – Nem így volt.

– Akkor mitől olyan érdekes?

– Egy nagy facsoport nőtt ki magától az elhunytból, és belülről szakította szét a testét, asszonyom. – Megborzongtam. – Ennél… ennél borzasztóbb dolgot még életemben nem láttam.

Ana teljesen mozdulatlanná dermedt. És aznap először az őrült fény is kihunyt a szemében.

– Te jó ég! – mormolta. – Hallottad ezt, Din?

– Mit, asszonyom?

– Ezt az érzelmet.

– Hogyan?

– Ennyi érzelmet még sohasem hallottam tőled, akármit mondtál is, Din! Nagy szám lehet ez a haláleset, ha képes volt megrepeszteni az unalmas modorodat, és ilyen vad szenvedélyt csalt elő belőled!

Vigyorogva felhúzta a szemkötőjét. Volt valami nyugtalanítóan ragadozószerű a mosolyában: túl sok foga látszott, és túl fehéren villantak meg.

– Mondj el mindent. Mindent, amit bevéstél abba a csinos kis koponyádba, Dinios Kol! Gyerünk!

Felnyitottam a vésnöktáskámat, előhúztam a lúgosfiolát, kidugaszoltam, és mélyen beleszippantottam. Aztán megéreztem a rebbenést a szemgödröm mélyén, és beszélni kezdtem.