Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

A. G. Slatter

The Briar Book of the Dead

Titan, 2024

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

F. Nagy Piroska

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-255-3

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2024, A. G. Slatter

© Hungarian translation 2025, F. Nagy Piroska

© Hungarian edition 2025, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

A legkomiszabb kis ír terriernek, a közönséges sütitolvaj falusi kutyának, a hűséges társnak, a fájóan hiányzó, most és mindörökké legjobb kutyának, Lulunak

1

A nagynéném a csuklómra teszi a kést.

Maud jót akar.

Megpillantom mögötte, nem túl közel, az unokatestvéreimet és a nagymamámat, mind a négyen lökdösik egymást, hogy jobban lássanak. Remélik, hogy elkapják a pillanatot, amikor megtörténik, aminek meg kell történnie. Mind egyformán aggódunk – az istenek látták, hogy a többiek már bizonyítottak. Én, a nyolcéves, nagyon későn érő típus vagyok.

A kőkörben állunk, a szent helyen, az erdő mélyén. Ha megtörténik, itt fog – itt kell! – megtörténnie. Felettünk ragyogó kék ég, a levegőben a nyári napforduló melege. Alattam a hűvös, sima homokkő oltár. Madarak énekelnek valahol, hallom az unokatestvéreim pusmogását, az ezüstlánc halk csörrenését Maud derekán, és ahogy Gisela nagymamánk a nevén szólítja a nővérét.

De mást semmit.

Csend.

Az alkarom össze van vagdosva, a vágások sekélyek, vörösek. Nem érzek fájdalmat, biztatom Maud nénit, mert én is hiszem, amit ő, hogy ha elég vért adok, amiből ki tudom fizetni a piros árt, végre megmutatkozik a varázserőm. Olyan leszek én is, mint a családom. Közéjük fogok tartozni.

És újra megvág – csalódottságában kicsit erőteljesebben –, abból gondolom, hogy kezdek szédülni. A menhirek pörögni kezdenek, könnyű vagyok, mint egy tollpihe, felemelkedem a magasba, szállok, és végre – végre! – boszorkány vagyok.

Csakhogy Gisela már nem szólongatja a húgát, hanem üvölt, és nem megkönnyebbülten. Rémülten.

– Túl mély, Maud! Túl erősen vérzik!

Az ezután következő napokból nem emlékszem semmire, csak a hideg és keserves csalódottságra, mert tudom, hogy ismét kudarcot vallottam.

* * *

Az őszi nap szelíden simogatja az arcomat, vörösen ragyog át csukott szemhéjamon, és ujjbegyeim érintésére a heg vastag selyemfonalnak tűnik a csuklómon.

Micsoda mély vágás! Nem kevésbé feltűnő most, mint volt ezelőtt tizenegy évvel. Az aktus híján volt minden – vagy majdnem minden – rosszindulatnak, annál inkább jelen lehetett benne a bosszúság, amiért semmi jelét nem mutattam a „fejlődésnek”. Maud vélhetőleg sokkolni akart, hátha úgy ki tud préselni valamit belőlem. Vagy belém. Hátha fel tudja ébreszteni a mágiát, amelynek ott kell rejtőznie a bőröm alatt, vagy mélyen a csontjaimban, vagy a világosbarna hajam tövénél – de ami nyilvánvalóan egyetlen porcikámban sem volt jelen.

Alapvető hiányosságomra emlékeztet ez a begyógyult seb után maradt forradás; Eira unokatestvérem húzta össze sietősen ügyes öltéseivel, pedig csak egy évvel idősebb nálam – mert minden tudás a tapasztalatból ered –, de a varázsereje még nem volt elég ahhoz, hogy ne hagyjon forradást. A családtagjaim minden reggel fogják a finom művű ezüst késeiket, apró vágásokat ejtenek velük a karjukon, kezükön, combjukon, és kibocsátanak egy kis vért: ezt a piros árt, „bíbor tizedet” ajánlják fel annak fejében, ha a nap folyamán valami varázsláshoz kell folyamodniuk. Ebből a rituáléból vagyok én örökre kizárva.

Odakint, a Briar-házat{*} körülvevő sövénykerítésen túl zajlik Silverton megszokott délutáni élete; idáig hallatszik a csaknem kétezer lelket számláló város keltette sajátos hangzavar. Az emberek intézik a napi teendőiket, szorgalmasan dolgoznak, készülnek arra, ami ezután következik. Az életre. A holnap estére. De én nem. E pillanatban biztosan nem.

Maud néném kis dolgozószobája jár az eszemben, a polcok, amelyeken az üzleti könyvek, banki nyilvántartások, szabályok, előírások, eljárások, a céhek szabadalmi levelei, különböző tevékenységekre vonatkozó kérelmek és engedélyek, elmarasztalások és dicséretek jegyzőkönyvei, térképek, a városra vonatkozó karbantartások ütemezése, a polgárok és vállalkozásaik névjegyzékei, a Briar család számára megállapított tartozásaik, a dézsmagabona csűrében tárolt készletekhez szabad bejárást kérelmezők nevei sorakoznak tökéletes rendben. Az íróasztalon a jegyzetfüzetek és a nagy itatóspapíron a tollak szép sorban, ahogy kell, az asztal két sarkán a két ólomüveg asztali lámpa a szimmetria kedvéért. És a szoba egyik sarkában a fából faragott olvasóállványon a zöld és arany színű bőrbe kötött grimoár – kétségkívül porlepetten, mert amióta ő meghalt, nem jártam a közelében. Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy minden úgy menjen tovább, ahogy Maud csinálta.

Tökéletes kis iroda egy intéző számára.

A kis iroda, amely az elmúlt körülbelül hat hónapban az enyém volt, és amelyet a holnap estét megelőző napokban és hetekben olyan fullasztónak éreztem. Ezért kaptam az alkalmon – amikor a bank hivatalnoka átadta az üzenetet, miszerint Mr. Aberwyn nincs jól, lehetne-e szó átütemezésről? –, hogy kiosonjak, és elbújjak a kert sarkában. Ahol eltöprenghetek a nagy kudarcomon, és hogy vajon ennek egy Szörnyű Dolog lesz-e a következménye.

Teljes tíz percig élveztem a csendet és a nyugalmat, mígnem a magasban elrikkantotta magát egy madár, amit nyomban Gisela nagymama rikoltása követett. A hang olyan tisztán hallatszott, hogy csakis az első verandáról jöhetett.

– Ellie Briar, hol vagy?

Néma csendben, mozdulatlanul vártam. Lehet, hogy Gisela boszorkány – a boszorkány –, de mindent ő sem tudhat: nem lát át sövényeken és falakon, és nem érzi meg olyanok jelenlétét, akik bizonyos okok miatt nem akarják, hogy meglássák őket.

– Hiába bújsz el, Ellie Briar – morogja. – Tudom, hol élsz.

Ez igaz.

Ennek ellenére csendben maradok. Végül léptek kopogását és ajtócsukódást hallok. Ujjaim ismét elindulnak a forradás felé. Kényszerítem az izmaimat, hogy lazuljanak el, pihenjenek, és hátradőlök a padon. Még öt perc, gondolom, számolgatva, hogy meddig húzhatom. Tíz. Legfeljebb tizenöt percig.

* * *

– A levelek – kezdi Gisela nagymama, de ezt mind hallottam már, és kibámulok a könyvtárszoba ablakán.

A bagoly nagy, sárgásbarna, arannyal szegélyezett csipkemintával álcázza magát; a tollai pókháló finomságúak. A nagyapám a ritka alkalmak egyikén, amikor valami érdekeset mondott nekem, elárulta, hogy nincs olaj a tollazatukon, azért tudnak hangtalanul repülni az egerek, nyulak, de még a kisbárányok balszerencséjére is. Ez a korán ébredt példány itt ül kifejezéstelen szép arcában tágra nyílt, kerek szemmel a ház tövében nőtt tiszafán. Észrevesz a nyitott ablakban, megborzong, felfújja a mellkasát, és rövid, kényszeredett táncot jár a faágon. De nem repül el, mindössze lesimítja a tollait, és gőgös pillantással rám mered. Nagyon bízhatott benne, hogy Nia nincs a közelben a vadászíjával.

– A levelek – ismétli Gisela nagymama jó hangosan az íróasztalától – nagyon fontosak. Távol tartják az egyház farkasát a ház ajtajától. Gondoskodj róla, hogy továbbra is el legyenek küldve, ha már nem leszek.

– Aha. – A mögöttem lévő szoba telis-tele van könyvekkel (sokkal érdekesebb könyvekkel, mint a szomszédos irodában, az intézőjében lévők), és itt van az én imádott nagymamám is – aki felnevelt engem –, én mégis kibámulok a magas és széles ablakon, mert olyan ügyeket hoz fel, amikről nem akarok beszélgetni.

– Ellie, figyelsz rám? – Éles hang, amit ritkán hallok, mert – nem úgy, mint egyesek a házban – többnyire jámbor és engedelmes vagyok. Főleg mert úgy érzem, ezzel kell pótolnom azt, ami hiányzik belőlem.

– Nem nagyon. – Az őszinte válasz nevetésre készteti Giselát. A súlyos, fényezett ébenfából készült, trónusnak is beillő, ívelt támláján faragott rózsákkal és almákkal díszített szék karistolja a padlót, majd hallom, ahogy könnyű és határozott lépteivel elindul felém.

– Anyám – mondja kedvesen – megkövetelte, hogy bánjunk udvariasan a baglyokkal, mert lehet, hogy többek annál, mint aminek látszanak. Nem kedvelte a ravasz alakváltókat – meggondolatlan teremtmények, legtöbbjük előszeretettel öleti meg magát és gyilkol másokat –, akiknél sohasem tudhatod, kivel van dolgod, amíg le nem leplezik magukat. A baglyokról azt mondta, hogy okosabbak a többinél, habár tudástolvajok. Vigyázz, hogyan viselkedsz velük, amíg meg nem bizonyosodsz arról, hogy kívül-belül tollasak.

Gisela szerint az igazi boszorkányok sohasem öltenek más alakot – ámbár én olvastam boszorkányokról, akik megteszik–, az alakváltók a legjobb esetben is unokatestvéreink, akik általában nem rendelkeznek a varázslás képességével. Túl közel állnak a vadállatokhoz, amelyekké változnak, ezért vagy támadnak, vagy menekülnek, köztes megoldást nem ismernek. Ennélfogva többnyire levadásszák őket.

És még így is közelebb állnak az igazi boszorkányokhoz, mint én.

A bagoly utoljára még ránk pislog – fura mód ingerültnek tűnik –, majd széttárja a szárnyát, és a levegőt felkavarva, az örökzöld leveleket szétszórva elrepül. Hirtelen rám tör az irigység, bár nem tudnám megmondani, mit irigylek tőle – talán a szabadságot? Azt, hogy más alakot ölthet? Elnyomom a fájdalmat, bedugom a többi ostobán és fölöslegesen irigyelt dolog alá, és nézem, ahogy a madár elrepül az előkert, a magas sövénykerítés, aztán a vásárlóktól és árusoktól nyüzsgő piactér, a Három Medve Fivér bronzszobrát körülvevő szökőkút, és a körülötte csoportosuló kereskedők fölött. Ott szárnyal a mészáros, a pék és a gyertyaöntő boltja, az adománygyűjtő, koporsókészítő, szövetkereskedő, asztalos, divatárus, parfümárus, és ékszerész műhelye, távolabb a templom, a városháza, a bank, a papírgyár, az egyik malom, a kovácsműhely, a teaház és a kávézó felett. Már ott jár a szürke kőből, fekete fából és fényes üvegből épült magas házak, a kisebbek meg még kisebbek, aztán a városszéli kunyhók felett, mígnem Silverton beleolvad a környező mezőbe és a kőkört elrejtő erdőbe. Az immár ponttá zsugorodott bagoly folytatja útját a hegyek mélye felé, oda, ahol a folyó kilép a földből. Gondolatban a hátára rakom minden haragomat, vigye el messzire, ejtse egy szakadékba, veszítse el, hogy soha többé ne találhassam meg.

Nagymamám a vállával megböki a vállamat, és lefelé bólint. Egy fürge kis alak kiugrik egy sarkon a Mészárosok utcájabeli Prothero boltjából, és berohan Eldin pékségébe. Beres Baines, élénk rózsaszín ruhában, finomságokkal megrakott fonott kosárral a kezében. Gyanítom, hogy nem a fesztiválra szánja, hanem hogy visszahozza vele valakinek az étvágyát.

Összeszorul a gyomrom. Meg fogom próbálni még egyszer; még egyszer, mielőtt elismerem a vereséget, és beszélek Audrával. Segítséget kérek tőle.

Gisela behúzza az ablakot, nem csukja be teljesen. Galambtojás nagyságú rubingyűrű csillog a gyűrűsujján – ígéret, amely nem egy férjnek, hanem a családjának és az otthonának szólt. A Briar Boszorkány jelképe. Ég a tűz a kályhában, de nagymama egyre érzékenyebb a hidegre. Annak a jele, hogy felette is múlik az idő, még ha mi másképp látjuk is. Váltig mondogatja, hogy fel kell készülnünk a régi elmúlására és az új eljövetelére, de mi állítjuk, hogy még sokáig velünk lesz. Ezért is utálom ezeket a beszélgetéseket, ezeket az előkészületeket arra az időre, amikor ő már nem lesz itt. Gisela azt szeretné, ha olyan dolgokról gondolkodnék, amiken nem tudok változtatni. És igazság szerint még Maud néni elvesztése is túl friss.

– Most, hogy elrepült, noha kellemesen elterelte a figyelmünket, bízom benne, hogy figyelni fogsz rám – mondja Gisela szelíden.

– Hát persze, nagymama– felelem mosolyogva. – A levelek.

Kivéve, hogy valahányszor Gisela a leveleket említi, mindig elvesztem a fonalat, és elbizonytalanodom. Nem segít a sarokban a nagy állóóra egyhangú tiktakolása sem, ami mintha emlékeztetni akarna. Tempus fugit.

– Figyelj rám, Ellie Briar! Nem számít, mi mást felejtett el, vagy hagyott figyelmen kívül Maud, a leveleket mindig elküldte.

Sok haszna volt a szorgalmából.

Gisela lebiggyeszti a száját, mintha olvasna a gondolataimban, aztán int a kanapé felé, amely egy színes selyem szőnyeg közepén terpeszkedik, és négyen is elférnek rajta kényelmesen. A szőnyeget a túl sok láb tapodása elnyűtte, de amíg lyukak nem keletkeznek rajta, újat venni felesleges pénzkiadás lenne. Mintha bizony szegények volnánk. Leülünk, bólintással jelzem, hogy komolyan veszem a dolgot, mint minden alkalommal, amikor Maudot és a leveleket hozza szóba. Más egyebet a testvérével kapcsolatban viszont nem említ.

– Gyakoroltál? – Öntudatlanul húzogatja hosszú, vékony ujjait. Egy kis ezüst kenőcsös fiola lóg a derekamon lévő láncon (Maudé volt, én oldalt hordom, és bedugom a zsebembe, hogy a csörgés ne áruljon el). Megfogom a kezét; a kenőcs enyhíti az ízületi eredetű fagyosságot. A masszírozásom hatására felmelegszik a vér hártyavékony bőre alatt. – Köszönöm, kedveském. – Mosolyog. – De: gyakoroltál?

– Természetesen. Az utolsó párat Maud velem íratta meg. Ő megbízott bennem.

A levelek évente kétszeri nyűg: jelentés a lodellani érseknek a Silvertont jelenlétével megtisztelő utolsó istenkutya, Tobias atya kézírásával (vagyis annak kiváló hamisításával) megírva. Ő volt egyébként a nagyapám, és jó ideig Gisela szeretője. Ezek a jelentések biztosítják az egyház rangos fejedelmeit arról, hogy a Briarek jól viselkednek.

– Ne félj, nagymama, jól képzett vagyok, és gondosan vezetem a naptáramat. Ha nem is boszorkány, de ügyes kis sáfár vagyok. Ebben nem fogok kudarcot vallani, sem más feladatban, amivel megbízol. – Durcás a hangom. Durcás vagyok.

Még mindig gyönyörű, amikor mosolyog, a haja ezüst, a szeme ibolyakék, kiugró pofacsontja van, és ránctalan, telt ajka nem süpped be, mint azoké, akiknek kihullottak a fogai.

– Azért nyaggatlak, drágám, mert ez az egyetlen feladat hivatott arra, hogy megőrizze a biztonságunkat. Értelmes lány vagy, még ha makacs is, és az unokatestvérednek szüksége lesz rád, ha eljön az ideje, Ellie. Audrának sok mindenhez van tehetsége, de az adminisztrációhoz nem ért. Lobbanékony természetű, mint te is jól tudod, és egy kicsit – egy kicsit! – zsarnokoskodó, de tanítom őt vezetni. Audrának voltak vad korszakai, de már megállapodott. Mindazonáltal te fogsz gondoskodni arról, hogy Silverton kerekei forogjanak. Az embereknek tudniuk kell, hogy számíthatnak Audra erejére, ami megvédi őket, de te fogod elviselhetővé tenni az életüket. – Megköszörüli a torkát, és helyesbít: – Már most is ezt teszed. Bámulatos, ahogy Maud örökébe léptél.

Ha eljön az ideje, mi, unokatestvérek (Nia, Eira és én) meg fogunk hajolni Audra akarata előtt, ahogy az elődeink meghajoltak nagymama akarata előtt, és így tovább vissza egészen Gilly Briarig, a legelső Briar Boszorkányig. Ha eljön az ideje, én sem fogok több elismerést kapni Audrától a megfeszített munkámért, mint amennyit Gisela adott Maudnak élete során; amióta meghalt, Gisela nem győzi magasztalni őt. Most én vagyok az intéző, és a dicsőség leghalványabb kilátása nélkül fogok szolgálni. Talán nem lenne olyan rossz, ha Audra nem volna máris annyira kivételezett helyzetben…

Szeretem őt, és tudom, hogy a keserűség ostobaság, ha amúgy sem lehettem volna soha a Briar Boszorkány – hogy is lehettem volna bármiféle természetfeletti erő híján? Értek a bájitalok főzéséhez, orvosságok, lázcsillapító porok készítéséhez, meg tudom gyógyítani a fejfájást és a köhögést, felgyorsítom a betegségek gyógyulását, vagy akár a halál kapujából is kivonszolom a beteget. De minden szándékom dacára, vagy bármilyen hűen tartsam is magam egy varázslási szertartáshoz, semmiféle bűbájt nem tudok előidézni, sem csodát tenni, legyen az jó vagy rossz, kicsi vagy nagy.

Szemernyi varázserő sem szorult belém.

Gisela témát változtat.

– Hallottad, Ellie, mit mesélt ma reggel Edgar?

A vándor szatócs – vagy ahogy ő nevezi magát, „úri kereskedő” – mesélte, miközben kirakta a távoli helyekről hozott szép és furcsa portékáit a konyhaasztalunkra. Gisela imádja a jámbor istenfélőket sújtó balszerencséről szóló történeteket: amikor tűz üt ki egy apátságban, amely felhalmozta a készleteket, és hagyta éhezni a parasztokat; összeomlik egy katedrális, miközben egy főpap tüzes-kénköves pokolról misézik; egy püspöki palotát ellepnek a patkányok és a sáskák. („Merem állítani, hogy emögött a mi fajtánkbeli valaki van!”) Mind közül a legjobb volt az a katasztrófa, amit Edgar mesélt el.

A Saint Ogg’s-of-the-Way kolostor (messze tőlünk, a Jago’s Rise apró falucskája közelében) nem enged egyetlen nőneműt sem a falain belülre, legyen az ember vagy állat. A tyúkokat, nőstény kecskéket, libákat, kocákat, teheneket és kancákat mind a kolostor területén kívül tartják, és a közeli falu három laikus személye gondozza őket, hogy a szent életű barátok ne szennyezzék be magukat a velük való érintkezéssel. Amikor híre jött, hogy félelmetes banditák készülnek lecsapni a környékre, a falusiak a kolostor kapujához tódultak menedéket kérve. A férfiakat és a fiúkat beengedték, a nőket és a leányokat kívül hagyták, hogy ott várják az ilyenkor elkerülhetetlenül bekövetkező erőszakot és halált – mert a részvét nem írhatja felül a szabályokat.

Ám ekkor váratlan dolog történt: a banditáknak és zsiványoknak más elképzeléseik voltak, talán mert ők férfiszemmel nőket láttak. És készek voltak a megtorlásra – az apát ugyanis köztudottan feloldozást adott gyilkosoknak, erőszaktevőknek és olyan férfiaknak, akik megtagadták a saját gyermekeiket –, és ezek a nők tűzzel jöttek. Amikor a kolostor minden egyes szívtelen szerzetessel, áruló férfival és fiúval együtt leégett, a banditák vezére ajánlatot tett azoknak, akiket kívül hagytak azzal, hogy védjék meg magukat, ahogy tudják: Csatlakozzatok hozzánk.

És ha nem tesszük? – kérdezte az egyik friss özvegy.

A haramiavezér vállat vont.

Akkor ne tegyétek. Menjetek utatokra; de ha muszáj lesz újra férjhez mennetek, vigyázzatok, kit választotok.

A portyázó csapat aznap sok taggal gyarapodott, mesélte Edgar.

Mindnyájan jóízűen nevettünk, Audra pedig jó kezdetként könyvelte el a papság emberveszteségét.

– Igen, nagymama, éppoly jól hallottam, mint te. Elfelejtetted, hogy ott ültem melletted? Ilyen hamar elfelejtesz dolgokat? – kérdezem huncutul, mire rácsap a csuklómra.

– A lényeg az, tréfás kedvű gyermekem, hogy sohasem tudhatod, mit hoz a holnap, és ami bizonyos szemszögből biztos halálnak látszik, egy másikból nézve lehet, hogy megváltás lesz. – És ingerülten fúj egyet.

– Edgar azt is mesélte, hogy a szóbeszéd szerint más banditák táboroztak le a tőlünk nem túl messze, északra lévő erdőkben – hívom fel a figyelmét. – Azt javaslom, hogy küldjünk…

– Megbeszélem a felderítést Niával. – Felemeli a mutatóujját. – És most a levelek…

Forgatom a szemem.

– Ellie Briar, te vagy az egyetlen, akire rábízom ezt a feladatot. Mindannyiótokat arra neveltelek, hogy legyetek tisztában a család, a Briar Boszorkány és a város iránti kötelességetekkel. Ígérd meg, hogy mindig az unokatestvéred mellett fogsz állni, és mindenben támogatni fogod őt.

Egy egyszerű igennel kellene válaszolnom, ehelyett úgy döntök, hogy szemétkedni fogok.

– Ameddig csak képes leszek rá.

Gisela, aki régebben ismeri a hangomat, mint az anyám, kihallja belőle, hogy számomra a kötelesség olyan, mint a nyakamat fojtogató hurok. Lebocsátja a szemhéját, mígnem a szeméből csak két ibolyakék szilánk látszik.

– És mi lesz az, ami miatt már nem nem leszel képes rá?

– A halál – válaszolom kihívóan. Aztán vallok: – Szerelem. Házasság.

– Ellie… – Gisela arcán fájdalom látszik; a feje hátrahanyatlik, ezüstfehér haja szétterül a vállán. Számolom a másodperceket, mígnem csillogó szeme ismét teljes erővel szegeződik rám. Ezt az alakítást sokszor láttam már (nem mindig nekem szánva), élvezettel figyelem az árnyalatokat. – Ellie, az a fiú…

– Őt akarom – jelentem ki, majd kevésbé határozottan: –, és ő is engem akar.

– Valóban? – szegezi nekem. – Csak rajtad állapodik meg a tekintete? Vagy annyira elmerülsz a róla való ábrándozásban, hogy nem veszed észre, hogy másokat is megnéz? Nem tudsz betelni az arcával, Ellie Briar, miközben ő egy másik arcot csodál?

Kihűl minden tagom, és már gyűlölöm Giselát. Egy mozdulattal félresöpörte sokéves imádatomat és hűségemet, és ettől úgy érzem, soha többé nem fogom szeretni a nagymamámat. De aztán elfog lelkifurdalás, és jobban megvetem magam, mint őt valaha is. Motoszkálni kezd bennem a kérdés, hogy vajon a Dai Carabhille iránti vágyakozásom megutáltathatná-e velem azt, akinek a világon mindent köszönhetek. Elhessegetem a gondolatot.

– Ő csak egy fiú, Ellie, aki nem alkalmas arra, hogy feleségül vegyen egy Briart – mondja Gisela már szelídebben.

– Dai igenis feleségül fog venni, amikor eljön az ideje – felelem több meggyőződéssel, mint ahogy érzem.

Gisela tudja ezt a maga boszorkányérzékével. Azt is tudja, hogy amióta először megláttam, szerelmes vagyok belé. Mindketten kicsik voltunk még, és csak távolról követtem őt, mert túl félénk voltam ahhoz, hogy másként tegyek. Az ereimben lüktetett ez a szenvedélyes szerelem. És még így sem lehetek biztos abban, hogy Dai az enyém lesz. Remegni kezd a felső ajkam, és elfordítom a tekintetemet.

Nagymama két ujjal az állam alá nyúl, és kényszerít, hogy a szemébe nézzek.

– Ellie Briar! Dai Carabhille rendes fiú, nincs vele semmi baj. A rendes férfiak kevesen vannak. Belőle is az válhat az évek során, de ennek még nem jött el az ideje – és kétségeim vannak a jövőbeli kilátásait illetően, drágám. – Szünetet tart, mint mindig, amikor valami sértőt akar mondani. – Nem bízom a biztonságunkat egy jöttment fiúra, még ha – sőt főleg akkor, ha – miatta forr is benned az altesti izgalom. És végképp nem, ha egy olyan fiúról van szó, aki még nincs túl másokon. – Megcsóválja a fejét. – Hallgass rám, lányom: neked olyan társ kell, aki támogat abban, amit csinálsz, nem pedig eltereli a figyelmedet a kötelességedről – mint Eira Sallyje. Nekünk, Briareknek gondosan kell megválasztanunk a párunkat, ez a túlélésünk záloga.

Vissza akarom adni neki a sértést.

– És te azt tetted? Tobias nagyapával? – kérdezem gonoszul.

A sértő megjegyzés talált. Mindkét keze ökölbe szorul az ölében. Ezt nem kellett volna mondanom. Nagyapám tettei mindannyiunkban mély nyomot hagytak.

Amikor Gisela megszólal, a hangja érdes, de higgadt.

– Ha a választásaidat illetően leckére van szükséged, gyermekem, tanulj az én példámból.

– Bocsánat – mondom csendesen.

– Tizenkilenc éves vagy, Ellie Briar, elég idős ahhoz, hogy jó és rossz döntéseket hozzál. És elég idős ahhoz, hogy viseld a következményeket – de ne hagyd, hogy azok a következmények hatással legyenek a családodra.

Beharapom a szám belsejét; a fogaim a puha húsba vájnak, ami segít az összpontosításban. Nyelek egyet, és kimondom azt, amit az elején kellett volna, hogy mindezt elkerüljem:

– Történjék bármi, Audra mellett leszek.

– Derék lány vagy – bólint nagymama. – Szükségünk van egy kis elégedetlenségre az életben, Ellie, másként hogyan ismerhetnénk fel az ellentétét, az örömet? Ne felejtsd el, a család legyen mindig mindenben az első, még a szíved ellenében is. – Magához ölel, és már a hajamba beszél, ami homokszínű, amilyen az övé is volt valamikor; hervadt rózsa illata van. – Olyan kevesen maradtunk, lányom. Nem azért mesterkedtem és őriztem a biztonságunkat ennyi éven át, hogy a Briarek valami gondatlanság miatt a lángokban végezzék.

Még egy percig átölelve tart, aztán szelíden eltol magától.

– Az utolsó jelentés épp azelőtt ment el… az előtt. A következő levelet egy-két héten belül kell elküldeni, érted? – Bólintok. – Edgar visszafelé jövet beugrik érte.

– Rendben van, nagymama.

– Holnap lesz az első Örömtűz Estéd – igen, igen, ahogy te is nagyon jól tudod. Ne felejtsd el: zavartalanul kell lezajlania. – Egy darabig hallgat, hagyja, hogy eltöprengjek a megjegyzésen. – Legyen gondod rá, hogy az unokatestvéreid kivegyék belőle a részüket. – Teljesen fölösleges, mintha közülünk bárki is kibújna e kötelesség alól, mintha a többiek nem vették volna ki a részüket évek óta, de gondja van rá, hogy legyen elfoglaltságom, hogy ne aggódjak, vagy csak annyira, amennyire indokolt. – És ne feledkezz meg a lámpásokról. Azt nem élnénk túl.

– Rendben van, nagymama.

– És Ellie…

– Igen, nagymama?

– Valaki el fog jönni érted. Az, akire szükséged van. – Komoly pillantást vet rám. – Nem azt kérem tőled, hogy mondj le az örömről, amit egy férj adhat neked, és nem kérem, hogy legyél olyan, mint a nagynénéd… amit ő választott magának. Csak azt kérem, hogy várj, és légy bölcs.

Amikor bólintok, elmosolyodik, és feláll. Én ülve maradok, és a kanapéról bámulom a három tárgyat a kandallópárkány felett: egy fekete obszidián tükröt, egy fametszetet és egy bekeretezett okiratot. A tükör jóslásra való, de ma már senki sem érti a módját. A fametszeten egy pár látható, a nő ül, a férfi a széke mögött áll (a szék ugyanaz, mint ami Gisela íróasztala mögött van). A polcon sorakozó könyvek némelyikében is vannak őket ábrázoló rajzok, de én különösen kedvelem ezt a metszetet, mert olyan szép, és mert az arcvonások és az arckifejezések tisztán kivehetők. Gilly és Sandor itt kezdték az életüket – helyesebben ide menekültek, és itt találtak egy helyet, amit az otthonuknak nevezhettek; ez volt az alap, amelyen megmaradtunk mintegy háromszáz éve. A metszetet kiszínezték, innen tudható, hogy Gillynek kék szeme, a halántékán ezüstössé váló aranybarna haja és makacsságról árulkodó szája volt; Sandor barna haja már erősen őszült, de a szeme megmaradt halványzöldnek, s az arca csupa kedvességnek. Jó lenne tudni, nem jelentenék-e csalódást nekik. A bíborvörös betűkkel írt, arany és bíbor pecséttel ellátott felmentés garantálja a biztonságunkat.

A fejemet rázva felállok, hogy elmenjek. Amikor becsukom maga mögött az ajtót, még hallom Gisela kuncogását. Nem nekem szól; nagyanyámnak még mindig a Saint Ogg’s jár az eszében; még napokig elszórakozik a történeten. Mindjárt megkeresem a kuzinjaimat, de előbb még meg kell látogatnom valakit.

2.

– Hogy vagy, Deirdre? – kérdezem halkan, nehogy megijesszem; nem adja jelét, hogy hallotta volna.

Csak a tarkóját látom, a piszkosszőke, zilált haját, amelyet hét napja, amióta szült, nem mosott és nem kefélt meg. De nem is mosakodott, hiába próbálta rábeszélni az anyja. Beres Baines lánya a falnak fordulva fekszik a hálószobában. Azelőtt levendula és kék falú, fényezett padlójú szép kis szoba volt ez, a komód és a szekrény mézfából készült, az ágyneműt a legfinomabb batisztból varrták. A függönyök most be vannak húzva, csak egy halvány lámpa ad némi fényt; alvadt vér, szikkadt ürülék, áporodott testszag és friss hányás szagát érezni. Deirdre gyomra nem képes megtartani azt a kevéske ételt sem, amivel Beres megeteti. Gyanítom, csak azért eszi meg, hogy anyját távozásra bírja, azután kihányja az ágya alá tett éjjeliedénybe, nem különösebben törődve azzal, hogy mennyi megy bele, és mennyi mellé. Ennek előtte Deirdre Baines az egyik legszebb lány volt Silvertonban (kiköpött Seren néni, ahogy mondani szokták, aki megszökött). Ma és már napok óta egy összetört bábu.

Ebben igazából nincs semmi meglepő. Még nem is kezdett nőni a hasa, még senki nem sejtette, mi történik Beres Baines egyetlen gyermekével, de ő már mogorva és ingerlékeny lett, egyszótagú válaszokat adott, aztán már egyáltalán nem beszélt. A babát még nem temették el; ott tartották az Eira kórházához épült halottasházban, jóllehet A’Lees’ koporsókészítői már dolgoztak egy aprócska halottas ágyon. Beres nem akarta, hogy a csöppség bent legyen a házban, amikor Deirdre ilyen gyenge egészségi állapotban van, ezért bepólyázta a kicsi fiút, és odaadta nekem. Temetés majd akkor lesz, ha a lányát rá lehet venni, hogy adjon nevet neki. Mi nem adjuk át a halottainkat a földnek, amíg nincs nevük; abban az állapotukban nem egészek, csak tévelygő vándorok. Nem szellemek, nem, mert Silvertonnak nincsenek szellemei – de a névtelen újszülöttekből valami más lesz… és csak idő kérdése, hogy Deirdre halva született fia átváltozzon.

Én segítettem a gyereket a világra – a többi Briarnek másutt volt dolga, és nem mintha nem tettem volna meg már százszor; a szülés komplikációk nélkül, időre, könnyen történt. Csak éppen a gyerek halott volt.

Óvatosan leülök a matrac szélére, és ráteszem a kezemet Deirdre vállára; olyan sovány lett, mintha a csontjai ki akarnának bújni a bőre alól. A remegés úgy vonul át rajta, mint egy hullám a tó tükrén. Együtt jártunk iskolába; nevetős, csupa vidámság lány volt. Most rá sem lehet ismerni. Minden nap megnéztem, és beszámoltam Giselának, mennyit javult vagy nem az állapota. Múlt éjjel alig aludtam az aggodalomtól, hogy mi fog itt várni ma reggel. Nincs igazi változás, és ezt valahogy még rosszabbnak érzem.

– Deirdre. Deirdre, szólj hozzám! Kérlek!

Egy hosszú, mozdulatlanságba dermedt perc következik, ami azzal ér véget, hogy lassan az oldaláról a hátára fordul. A mozdulat arra emlékeztet, ahogy egy döglött hal a mélybe süllyed; a hasával fölfelé, majd le, aztán újra fel, le, és ez a rettenetes csigavonalú süllyedés csak egyféleképpen végződhet. Egész életemben ismertem őt. Nálam valamivel fiatalabb apátlan lány, és senkit sem érdekelt volna, hogy a gyereke is apátlan. Az arc, amit most látok, nem sokban hasonlít arra a lányra, aki esküvőkön és ünnepségeken énekelt, aki varrónő anyja mindig csacsogó tanítványa volt. Ez a lány olyan, mint akit épp most belülről kifelé felfalnak, a szeme két szürke kő, a súlyuknál fogva az ágyhoz szegezik őt.

Elszáradnak a szavak a számban; úgy kell kikényszerítenem őket.

– Deirdre, tudom, hogy fáj.

Csak megvetőnek tudom értelmezni a pillantást, amit rám vet. Honnan tudhatnád, Ellie Briar?

– Én… – A legszívesebben jól megráznám, de emlékeztetem magam, hogy fájdalmai vannak. – Deirdre, nevet kell adnod a kisfiúnak.

Remegő kézzel elsimítom a homlokából az izzadságtól csatakos haját. Nem löki el a kezemet, de nem is hajtja a tenyerembe az arcát. Olyan, mint aki érzéketlenné vált a világra. Deirdre nem akar élni. Nem törődik sem magával, sem senkivel és semmivel. Gyanítom, hogy csak a fájdalma kimutatásában talál kielégülést.

– Deirdre. Tudom, mit jelent a veszteség. De azt is tudom, hogy ha nem adsz nevet a kisfiadnak, soha nem fogsz nyugalmat találni sem ezen a világon, sem a következőn, sem az azután következőn. És mi, többiek sem.

Remegő szájjal bámul rám, ujjai egymásba kapaszkodva csipkedik, tépdesik a már felszaggatott bőrt; a vér rászáradt az ujjperceire, és a hüvelyk- és mutatóujja közötti vékony hártyára. Megérintem az arcát, olyan hideg, hogy megborzongok.

– Deirdre, mi a neve a kisfiadnak?

Válasz helyett ismét befordul a fal felé. Szeretném megrázni, megütni, kiráncigálni a szívéből azt a fekete részt, ami önző módon örök bolyongásra ítél egy kisgyereket. De nem teszem. Megpaskolom a vállát, és felállok, elhagyom a büdös hálószobát, és kilépek a nappaliba, ahol nyugtalanul vár rám az anyja.

Itt majdnem megvakulok – a függönyöket széthúzták, hogy beáradjon a délutáni napfény. A kis termetű Beres haja ugyanolyan sötétszőke, mint a lányáé, a szeme kivörösödött a sírástól, a keze, akárcsak Deirdréé, agyon van gyötörve, kínozva, karmolva, de az övé kifogástalanul tiszta, szorosan egymásba kulcsolva fekszik makulátlanul hófehér kötényes ölében; nem akarja összevérezni a ruhát, amelyben dolgozik. Egy rózsákkal és jázminokkal kihímzett kétszemélyes pamlagon ül a szobában, amely virágmintákkal van tele, mint valami vadvirágos kert. A mögötte lévő ablakon át látni a gondosan ápolt konyhakertet, azon túl a folyót, amely most, a hideg idő közeledtével lustán hömpölyög. Beres reménykedve néz föl rám, de az arcomat látva hamar lefoszlik róla a remény. Tisztában vagyok vele, hogy nincsenek más rokonai itt, ahol az ilyesmi nagyon sokat számít; a szülei és a férje régen meghaltak, a nővérének sok éve nyoma veszett. A család vigaszt és védelmet jelent, a különbséget az engem itt akarnak – szükség van rám – és a kirekesztettség érzése között. Ha nem is mindig, természetesen.

– Sajnálom. – Leülök vele szemben, lesimítom zsályazöld szoknyámat, és gondosan elrejtem alatta csizmába bújt lábamat. – Sejted, hogy ki lehet az apa? Még ha házasember is, talán négyszemközt megkérdezhetnénk tőle. Az a név, amit az anya ad, jobb, de az apáé is megteszi.

Beres a fejét rázza – nem rosszallóan, hanem kétségbeesetten.

– Nem hajlandó megmondani. Talán valamelyik legény azok közül, akik Edgarral jönnek-mennek, csak én nem vettem észre.

Akár igaza is lehet. Edgarnak volt néhány jóképű tanítványa; nekem is tetszettek, de elég volt Daira gondolnom, és már nem törődtem velük. Amúgy is kétlem, hogy ugyanazt a legényt kétszer láttam volna vele. Senki sem törődik azzal, hogy Deirdre teherbe esett, vagy hogy nem lehet tudni, ki az apa, de az nagyon is érdekelni fog mindenkit, ha a baba név nélkül megy el. Azzal nagyon is törődni fognak, ha emiatt ránk szabadul egy melín.

– Beres, el fogom küldeni Audrát. Nincs más választásom. Már csak az árvácskával próbálkozhatunk. – Beres rezignáltan bólint. – Sajnálom – mondom még egyszer, és tényleg sajnálom.

– Te mindent megtettél, amit lehetett, ahogy a Briarek mindig – feleli tört mosollyal. – Nekem csak ő van.

– Hátha rá tudod venni, hogy jöjjön ki holnap este. – Ostoba megjegyzés volt. – Mindig szeretett táncolni az Örömtűz Estéjén. Ha ő nem akar, akkor gyere ki te, Beres, legalább egy kis időre. Szükséged van egy kis kikapcsolódásra. Adhatunk neki álomitalt…

De Beres a fejét rázza.

* * *

Tartom magam, amíg az ajtó becsukódik, amíg lemegyek a lépcsőn, ki a Baines-ház kertjének kapuján. Tartom magam, amíg átvágok a piactéren, és túlesek négy-öt rövid beszélgetésen olyan városiakkal, akik az Örömtűz Estéjéről kérdezősködnek. Hülye kérdéseik vannak, tényleg; valójában kicsit sértőek. Ellenőrzik, hogy emlékszem-e a legelemibb dolgokra, mintha bizony nem Maud Briar nevelt volna. Mintha idióta lennék. Kényszerítem magam, hogy mosolyogjak, udvariasan válaszolgassak, emlékeztetem magam, hogy ők éppoly idegesek, mint én vagyok, mivel ez lesz az első fesztivál a nagynéném nélkül. Annyi mindent kell bizonyítanom, és tudom, most azt próbálják megítélni, hogy felnőttem-e a feladathoz. Ez még nehezebb attól, hogy már Deirdre miatt úgy érzem, kudarcot vallottam.

De amikor kiszabadulok az élő testek szorongatásából, és bevágok két üzletsor között egy szűk mellékutcába, végre előtörhetnek a könnyeim, és hátamat egy kőfalnak vetve behúzódom az árnyékba. Bármennyire is próbálkozom, néha hatástalan minden gyógyfőzetem, orvosságom, szavam és törődésem. Most, ebben a percben nem számít, hányszor segítettem valakin. Varázslat nélkül a nagyobb dolgokat nem tudom megoldani. A fontosabb dolgokat.

Amikor kisírom magam, ürességet érzek, de ez sem jobb. Megyek tovább, és egy szélesebb főútra érve hangot hallok. Egy tiszta, dallamos hangot. Ismerős. Kicsit távolabbról, az Adalind’s Row-n lévő iskola udvaráról hallatszik, és nem váratlanul.

– Mindenki jól érzi magát? – Audra a kis játszótér közepén lévő, fából faragott padok egyikén ül, a tanítónő, Rowella Bisbee kicsit messzebb áll, megfigyelőként, mint ilyenkor mindig. Az unokatestvérem heti egy-két alkalommal jön el mesét mondani, de nemcsak ide, hanem Silverton mind a négy iskolájába. Még tartaniuk kellene az óráknak, de amikor Audra megjelenik, magától értetődően minden leáll. Előtte félkörben a sok-sok gyerek, arcukon mohó várakozással. Hogy ne hívjam fel magamra a figyelmet, a kerítésen kívül, egy fának támaszkodva megállok. – Hmmmm. – Unokatestvérem a mutatóujjával ütögeti a száját, mintha erősen gondolkodna – már biztosan kiválasztotta, melyik mesét fogja mondani, de, mint mondja, az előadás része az élvezetnek.

– Valami rövidet, azt hiszem – elvégre sürgős és halaszthatatlan feladataim vannak –, valami agyafúrt és leleményes történetet, ami leköti a figyelmeteket. – Audra a magasba emeli mindkét kezét, mintha egy szimfóniát készülne elvezényelni. – Akkor hát legyen a Mese a lányról és a mágusról.

A hallgatóság egyszerre lélegzik fel. Mindennek ellenére elmosolyodok, és hagyom, hogy magával sodorjon a hangja, a szavai, a fantáziája varázsa. Csodálom, hogy milyen könnyedén képes a boldogság érzését kelteni a gyerekekben azzal, hogy a figyelmében részesíti őket.

– Audra vad időket élt át – mondta egyszer Gisela kissé elbagatellizálva a dolgot. Unokatestvérem ugyanis éveken át heti egy-két napra eltűnt a barátaival, akiket Gisela nem engedett volna be a házba. Amikor Maud azt sziszegte, hogy mi lesz, ha Audra teherbe esik, Gisela csak megvonta a vállát, mondván, mit számít, amikor szükségünk van új vérre, új boszorkányokra. Mit kellene tenniük, neki és Maudnak, két kiszáradt öregasszonynak, és nekünk, mindannyiunknak, akik nem adjuk jelét, hogy szaporodni akarnánk? Mit számít akkor, hogy honnan jön a mag? És Giselának igaza volt: Audra részeg és féktelen lázadása közepette lassan elmaradoztak azok a barátok, hogy amikor már arra készült, hogy ő legyen a következő Briar Boszorkány, a helyükbe jobb társaság kerülhessen. Teherbe azonban nem esett. És most itt van, mesét mond a gyerekeknek.

– Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy lány, akit a szülei eladtak egy mágusnak. Nem tartották magukat rossz szülőknek – annak tartják-e magukat a szülők bármikor is? –, de hat másik szájat kellett etetniük, és a legidősebb árából egy bő évig vagy még tovább fenn tudták tartani a családot. Utána bizonyára jóra fordul a sorsuk, vagy ha nem, a gyerekeik közül megint eladhatnak egyet. Jaj, ne! Ilyesmi itt sohasem fordulna elő!

De térjünk vissza a volt egyszer egy lányhoz.

A mágus, aki szörnyű volt, de ezt ő nagyon rendjén valónak tartotta – azt mondják, a szörnyetegek nem tudják magukról, hogy szörnyetegek, de ez, őszintén szólva, mesebeszéd. A mi mágusunk bezárta a szegény lányt egy toronyszobába, amelyben csak hamu volt, semmi más. Persze nem hegyekben álló, mert ahhoz túl könnyű és szétmálló, inkább ilyen-olyan rétegekben egymásra rakódó, és a legkisebb fuvallatra is felkavarodó hamu. Namármost, noha az ablak nyitva volt, redőny sem volt rajta, a hamunak tehát bőven lehetett alkalma kiszállni rajta, mégsem tette, mindössze sűrűvé változtatta a levegőt az egykor létezett dolgok szürkésfekete pelyheivel. A mágus azt mondta a volt egyszer egy lánynak, hogy ha a hamuból kötelet tud fonni, akkor talán kiszabadulhat a toronyszobából. Hogy miért mondott ilyesmit? A mágusok fura szerzetek.

Azzal elment, abban a biztos tudatban, hogy ez a buta falusi lány ott lesz másnap reggel is, vagy másnap délután, vagy a rákövetkező napon, vagy amikor csak úgy dönt, hogy visszamegy hozzá, és arra használja, amire szánta.

Csakhogy ez a lány más volt.

Tanult bizonyos dolgokat egy fafeleségtől, aki az erdőben élt. Valahányszor kiküldték az erdőbe tűzre való fát és gallyakat, ehető bogyókat és gombát gyűjteni, a lány mindig elment a düledező kunyhóba, hogy elbeszélgessen az ott lakó öregasszonnyal. Olyan trükköket tanult tőle, amiket az anyja nem ismert – ámbár valljuk be őszintén, amiket anyánk tanít nekünk, csak sok évvel később tudatosulnak bennünk, amikor már idősebbek vagyunk, és kezdjük megtapasztalni magunkban az ő fájdalmát. De ez mellékes, és egy másik történet. Mindenesetre azt jelenti, hogy a volt egyszer egy lány tudta, mit kell tennie.

Kitépett három fekete szálat a hajából, és felkötötte őket az ablakpárkányra. Aztán összegyűjtött egy csomó ezüstös kis hamupelyhet, és egyenletesen elosztotta őket a hajszálakon. Ezután fogta a kis kését (amiről a mágus nem tudott), amit mindig magánál hordott mélyen a szoknyája zsebébe vagy a csizmaszárába dugva, és megvágta vele a tenyerét. A bíbor vércseppeket az összegyűjtött hamura spriccelte.

Titkos szavakat sugdosott a kis halomnak, hogy a pelyheket táncra, forgásra, összesodródásra és egymásba fonódásra késztesse. A többi hamupehely is odatódult, és a volt egyszer egy lánynak nemsokára lett egy hosszú, sötétvörös kötele. Ezt a kötelet szorosan az ablak melletti falon lévő kampóhoz erősítette (ilyesmik mindig vannak a tornyokban), majd megemelte és az övébe gyűrte a szoknyáját, és átmászott a párkányon.

De még mielőtt átmászott volna, levágott egy darabot a frissiben sodrott kötélből, hurkot csinált belőle, és felakasztotta a mennyezeti fagerendára. Elsuttogott neki egy kívánságot – ez már maga varázslat volt –, amit a mágus ellenállhatatlannak fog találni.

A hallgatóság egy emberként elakadó lélegzete egyszerre tanúskodik rémülettel vegyes örömről és megdöbbenésről. Rowella Bisbee – egy silvertoni, Mater Hardgrace Whitebarrow-i Akadémiáján végzett lány – éppoly izgatott, mint a gondjaira bízott gyerekek. Most szorosra zárt szájjal mintha révületből ocsúdna fel, és köszönetet mond az unokatestvéremnek. Bizonyára reménykedik, hogy kisdiákjainak nem lesznek rémálmai. Audra látogatásai ellen nem lehet mit tenni, és Rowella nem elég buta ahhoz, hogy panaszkodjon; a tandíját a Briarek fizették, azzal a feltétellel, hogy utána legalább pár évre hazajön tanítani, és az iskola területén lévő sárga házikóban fog lakni. És ő tudja, melyik oldalán van a kenyere megvajazva. A köszönettel együtt összegyűjti a gyerekeit, és betereli őket a kis épületbe, hogy folytassák a tanulást.

Ellököm magam a fától, és vigyorogva kérdezem az iskola kapuján kilépő Audrától:

– Szerinted való volt ez a mese a közönségednek?

Audra meglepődik – értek hozzá, hogy ne lássanak, bár néha szeretném, ha nem így lenne –, aztán elneveti magát. Átnyalábol, megölel, még ezen a hűvös napon is melegség sugárzik át lila gyapjúruháján. Aztán az arcomat vizsgálva feleli:

– Egy rendszeres kis ijedtség sohasem árt, Ellie. Emlékezetes leckék.

– Várj csak, kuzinom, amíg majd sikoltozva ébrednek fel, és elmesélik a szüleiknek, mivel szórakoztatod őket.

– Ugyan! – A szeme zafírkék, a haja színarany, a bőre porcelán, a szája vérpiros. Mint egy játékbaba, tökéletes szépség. Összehúzott szemmel, gyengéden végigsimít a mutatóujjával az arcomon, talán érzi is rajta a félig felszáradt nedvességet. – Mi az, unokatestvérem, ami könnyekre fakasztott?

– Deirdre Baines. Nem tudok segíteni rajta. Egy hete már, hogy meghalt a kisbabája, de nem kel fel, és nem ad neki nevet. Megszólalni sem hajlandó. Muszáj nevet adnia a babának. Már csak egy dolog maradt, amivel próbálkozhatunk. – Nyelek egyet. – Megnyugtatod a szívét?

Ritka erő (nem megtanulandó varázslat vagy megszerzendő gyakorlat) tesz képessé arra, hogy könnyebbnek érezzük a terhet, amit hordozunk. Nem szünteti meg, de elviselhetővé teszi a fájdalmat, legalábbis egy ideig. Képesek leszünk megtenni, amit muszáj – például, hogy nevet adjunk egy halott kisbabának. Nem szívesen folyamodunk hozzá, mert mindaddig, amíg ez az állapot tart, az ember természete szerves részének megváltoztatását jelenti. És nem ad esélyt a bánat feldolgozására, arra, hogy úgy gyászoljunk, ahogy kell, és tanuljunk belőle – mindössze későbbre halasztja. Némelyeket rászoktat a fűre, amiről nem tudnak lejönni, mások csak átmeneti megoldást látnak benne, és később még nagyobb, sokszor ellenállhatatlan erővel tör rájuk a szomorúság. Egyesek nem élik túl. A Briarek közül egyedül Audra képes szívnyugtatásra.

Tudja, hogy nem könnyen kérek tőle ilyet. Nem kérdez semmit, csak bólint. A fülem mögé dugja egy hajtincsemet, és szomorúan elmosolyodik.

– Ma este átmegyek.

– Köszönöm.

– És Ellie? Nem a te hibád volt. A gyerek mindenképpen meghalt volna, akárki segítette volna világra.

Bárcsak olyan biztosnak érezném, ahogy ő mondja.

3

Audra és én elválunk, folytatom az utamat a forgalmas főutakon keresztül. Nyergesek utcája, Bőrműves köz, Mészáros út, Gilly mellékutcája, Dorothea utcája, Holda sétánya, Smithy zsákutcája, Romelia útja és hasonlók.

Mi mindentől messze lakunk. A várostól, amely faluként kezdte. A várostól, amely haldoklott, amikor Gilly Briar megérkezett, legalábbis így mondják, és ő visszahozta az életbe. Ez ide vonzotta azokat, akik fontosnak tartották a magánéletüket, szerették a hegyi levegőt, és néha más helyekről elmenekülve Silvertont éppolyan alkalmasnak találták a letelepedésre, mint bármely más várost. Azok is ideálisnak találták ezt az istenkutyák uralma helyétől távol eső elszigetelt várost, akik kevesebb egyházi felügyeletet akartak. Nekünk, Briareknek látszólag engedelmeskednünk kell az egyház fejedelmeinek, de az elmúlt pár évünk többé-kevésbé zavartalanul telt el.

Elmegyek a nagy templom mellett – voltaképpen kicsiny katedrális –, amit a közelben bányászott kőből építettek. Nem igazán tartott lépést a lakossággal. De nem is kellett. Itt nincsenek nagy dómok, káptalani tanácskozótermek, szemináriumok; csak a pap üres háza árválkodik a templom mellett. Itt nem uraskodnak bíborosok vagy érsekek a pompás lila selyem- és brokátpalástjukban, amit az Istenük parancsára viselniük kell, hogy fölénk, szürke verebek fölé magasodjanak. Nagymama szerint így könnyebben megtalálja őket az az istenség, amelyiknek lesújtani támad kedve. Az itteni (szívós és makacs) emberek tudják, hogy a túlélésüket a Briareknek köszönhetik, nem az istenkutyáknak vagy az istenségüknek. Nem olyasvalaminek, aminek a létezésére nincs bizonyíték – ellentétben a Briar Boszorkány hatalmával.

Ahogy a forgalom zaja elcsitul, felerősödik a rohanó víz hangja.

A Carabhille család papírgyára egy hosszú, széles faház körülbelül tíz perc sétára a város központjától. Az üzlethelyiség egy üvegtetős vitrinekkel és polcokkal berendezett elegáns vadászzöld és arany szoba. Keskeny ajtó vezet a különös, nyirkos szagú műhelybe, ahol dézsák, prések, tartószerkezetek, a fa rostjait péppé verő gép, állvány a fellógatáshoz, papírvágó gép látható. A családnak egy jobb helyen van nagy háza, de két inas itt, a gyár fölött lakik. A hely annyiban hasonlít a folyón feljebb lévő három malomra, hogy van saját vízikereke, amelynek egy része belemerül a ház melletti folyóba.

A Carabhille család könyvkötéssel is foglalkozik. Vannak itt különböző vastagságú, textúrájú és színű könyvlapok, borítékok és papírtekercsek, naplók és üzleti könyvek, meghívók, névjegykártyák, legyezők, csecsebecsék és szerelmeslevelek tárolására szolgáló csinos dobozok. Valamikor a püspöki székhelyen, Lodellanban lakó egyik ősük felfedezhette, hogy a silvertoni folyó vize alkalmas meglepően jó minőségű papír gyártására, és átköltöztette a családját a hegyes-völgyes senkiföldjére; a termékeik messze földre eljutnak. A Carabhille könyv születése, annak ellenére, hogy évszázadokkal ezelőtt íródott, máig megmaradt a kevés könyvek egyikének, amelyekre gyűjtők, alkotók és könyvtárosok vadásznak (Gisela könyvtárában két példány van belőle). Tartanak gyönyörű, kézzel faragott tollakat is, némelyek helyben készültek, másokat importáltak, a legkülönlegesebbeket Edgar hozta be.

Készítenek lámpásokat is a piros, a sárga és a narancssárga művészien megtervezett árnyalataiban, szépek, pehelykönnyűek, tökéletesek az Örömtűz Estéjére. Csónak-, harang-, torony- vagy léggömb formára hajtogatják össze őket, és mindegyik belsejében egy kis mélyedést alakítanak ki az apró, rövid élettartamú gyertya számára. Gisela azzal, hogy velem hozatja el az évi rendelésünket, engedményt tesz nekem, esélyt ad, hogy láthassam vágyam tárgyát.

Majdnem bekopogok, de emlékeztetem magam, hogy ez egy üzlethelyiség. Izzad a tenyerem. Benyitok, és érzem, hogy lángvörös lesz az arcom.

Dai azonban nem mutatkozik, csak az öccse, Hari van ott, aki elég helyes fiú, de a bátyja mellett elhalványul. Dai fekete haja és a kéknél is kékebb szeme Hariban fakóbarnává és szürkévé válik, imponáló magassága az öccsében a legkevésbé sem imponáló, és az izmok sem olyan jól kivehetőek az inge alatt. Igazságtalan vagyok – Hari csinos fiú, és el kell ismernem, hogy kettőjük közül ő az okosabb, eszesebb. De engem nem valami észszerű vagy intellektuális dolog vonz Daiban; vagyok annyira tisztán látó, hogy tudjam, amikor őt látom, az agyam nem működik. Hariban pedig semmi olyan nincs, ami arra késztetne egy félénk lányt, hogy minden ok nélkül apró ajándékokat vigyen neki, mintha egy istenség lábához tenne áldozati adományt.

Hari, kezében tollal, felpillant az ajtó feletti kisharang csilingelésére, és elmosolyodik. Udvarias és gyors, míg Dai kivárná az időt, hogy egy lassú mosollyal tudomásul vegye az érkezésemet, és előbb befejezné, amivel épp foglalatoskodik. Hari felegyenesedik, hátrafordul a mögötte lévő polchoz, levesz róla egy szépen becsomagolt köteget, amelynek a madzagja hurokban végződik, hogy kézben lehessen vinni.

– Szervusz, Ellie! – köszön. – Dai mondta, hogy jönni fogsz a lámpáitokért.

Ösztönösen felfogom, hogy ő nincs itt, és erőt vesz rajtam a csalódottság. Nem várta meg, hogy benézzek, a csomagot egyszerűen az öccsére bízta. Lenyelek egy idióta kérdést – Ezek szerint ő nincs itt? –, és keresgélni kezdem a szoknyám zsebeiben Maud fekete bársony erszényét, amelyben az ezüstjeinket tartja. Általában számla ellenében fizetünk, de ezért nem – egy szent szolgálatért nem lehet adósnak maradni. Ujjaim súrolják Hari tenyerét, miközben átadom neki az ezüstöket.

– Köszönöm – mondom kissé fakó hangon.

– Nincs mit. Minden kész a holnapi ünnepre? Segíthetek valamiben?

Megrázom a fejem, és mosolyt erőltetek az arcomra.

– Nem, de köszönöm. Mindent kézben tartunk.

– Hát akkor sok szerencsét, Ellie, az első Örömtüzeddel. – Tudom, hogy puszta kedvességből mondja, folytatni akarja a beszélgetést, de úgy érzem, ő is olyan, mint mindenki más: arra számít, hogy kudarcot vallok. Elvörösödik; ezek szerint van valami barátságtalan az arckifejezésemben.

– Köszönöm.

– Akkor hát viszlát, Ellie. Holnap este találkozunk.

Bólintok, megismétlem a köszönömöt, és arra gondolok, hogy mennyivel óvatosabbak lennének az emberek a társaságomban, ha csak egy kis varázserőm lenne. Ha olyasvalaki lennék, akitől félni kell.

* * *

Rosszkedvűen lóbálom a csomagot, és Nia, a legkevésbé kedvelt unokatestvérem keresésére indulok.

A lejtős ösvényen leballagok a térre, ahol már serény munka folyik. A tágas, többé-kevésbé köralakú terület egyik oldalát a tó, a másikat fák és bokrok – fenyő, tölgy, tiszafa, kökény, éger, galagonya és cédrus határolják. De magyal nincs köztük. A régi Briarek gondoskodtak róla, hogy ne maradjon egy sem, mert a magyal csökkenti a boszorkány erejét, gyengít bennünket (engem nyilvánvalóan nem), semmi értelme hát, hogy olyan növényt gondozzunk, amit fel lehet használni ellenünk.

Nia élénkvörös haja szinte világít a sok zöld között, ahogy ott áll csípőre tett kézzel, fejjel-vállal az erős, fiatal férfiak és nők fölé magasodva, akiket utasítgat. Marsall lévén a különböző kereskedelmi céhek tagjai és sok egyenruhás éber engedelmességgel tartozik neki. Elrendezik a kecskelábú asztalokat, amelyekre majd kirakják és szétosztják az ennivalót, a vendéglősök csapra verik a söröshordókat, kínálják a bort, a whiskyt és a mézsört. Mások tűzrakó gödröket ásnak, amelyek fölött majd ökröt és vaddisznót sütnek nyárson. Megint mások – az én szempontomból a legfontosabbak – vastag rudat állítanak le a földbe. Nem messze halmokban áll az aprófa, és Nia legújabb kreációja fekszik elnyúlva, mintha kimerült volna. Nia tízéves kora óta végzi ezt a feladatot, és minden évben sikert arat vele.

De ez az első év, hogy én vagyok a főnök. Az első év Maud nélkül; igaz, hogy jóformán amióta járni tudok, segítettem neki. De egy holnap esti kudarc esetén mindenki tudni fogja, hogy hiába hívnak engem is Briarnek, még erre sem vagyok alkalmas. Én kockáztatok a legtöbbet, mégis megállapíthatom, hogy közel sem izgulok annyira, mint Nia. Talán mert ő hozzá van szokva a sikerhez, most meg itt vagyok én, és csak idő kérdése, hogy elszúrjak valamit. És akkor jön a sértődés.

Savanyú képet vág, amikor meglát. Meg sem próbálja leplezni a bosszúságát. Nem hagyom, hogy ez elbátortalanítson, határozott léptekkel tartok feléje.

Az elmúlt hónapokban, amióta átvettem Maudtól az intéző hivatalát, nőttön nőtt a feszültség Nia és köztem. Valamennyi unokatestvérem közül ő ragadta meg legtöbbször az alkalmat, hogy emlékeztessen, nem vagyok olyan, mint ők, a többiek. Ahogy egyre nagyobbak lettünk, Audra és Eira leszokott erről – Audra még védelmébe is vett –, Nia azonban sohasem hagyta abba, akárhányszor elnáspángolta ezért Gisela. De már nem vagyunk kicsik.

Odaköszönök neki.

– Mit akarsz? – veti oda.

– Csak látni akarom, van-e szükséged valamire. – Ha azt felelném, hogy Gisela mondta, hogy ellenőrizzelek, biztos, hogy éktelen dühbe gurulna, és azt ma nem akarom kockáztatni. Látom, hogy felhúzza az orrát. Az állammal a tőlünk nem messze fekvő nőalakra bökök. – Csodálatos, Nia. Mint mindig. Köszönöm.

Csakugyan az, nincs mit tagadni rajta. Nia arca megszelídül; lehet, hogy idén kevesebbet idegeskedett volna, ha nem lenne olyan büszke a képességére. De még az életem megnehezítése sem elég ösztönző, hogy tönkretegye a műalkotását. Bólint, vagyis inkább csak biccent.

– Nincs szükségem semmire.

– Akkor viszlát a vacsoránál! – Sarkon fordulok, és indulok vissza a város és a Briar-ház felé.

Gisela mindig megkövetelte, hogy az unokatestvéreim szeressenek, még azután is, hogy kiderült, nem olyan vagyok, mint ők. A különbözőségünk azonban áthidalhatatlan szakadékká vált közöttünk. Nagymama előszeretettel hangoztatta, hogy egyáltalán nem rossz az, hogy hiányzik belőlem az erő. És hogy egy napon meg fogom találni a helyemet. Arról beszélt nekem, hogy a megfelelő időben ki fog derülni, mi a hivatásom. Rájöttem, arra gondolt, hogy én leszek Audra jobb keze. Tény, hogy van tehetségem az ügyintézéshez és a szervezéshez; észreveszem, mire van szükség, logikus gondolkodással rá tudok jönni, mit hogyan kell csinálni, nagyon jó vagyok abban, hogy lássam az egész képet, és annak minden működő részét. Tökéletes intéző tudok lenni, amíg nincs szükség varázslásra. Ha háborúban lennénk, téged szeretnélek magam mellett tudni, Ellie: a katonáim közül senki nem éhezne, mindig meglennének a szükséges fegyverek és egyebek, a lovak mindig kapnának enni, harcrakészek és a feladatukra kiképzettek lennének; akárcsak, Ellie-nek hála, a katonáim. Egy háborúban – egy Boszorkányok Háborújában, amilyenről Audra anyja szokott történeteket mesélni – én tábornok lennék. De most nincs háború, és én egy agyondicsért titkár vagyok. Gisela tehát valójában arra utalt, hogy fogadjam el a sorsomat.

Talán nem is zavarna annyira, ha más vonatkozásban elégedett lennék az életemmel.

* * *

A Briar-ház konyhája megtelt a fűszerek, a bor és a megégni készülő cukor illatával. A nagy sütőben egyszerre több tepsi Örömtűzre készülő sütemény fog másodperceken belül aranybarnáról feketére sülni. Sehol senki; sem Reynard asszony, a házvezetőnő, aki főzni szokott ránk, sem Gisela, sem Eira kuzinom, aki a mostani fesztivál finomságaiért felelős, és ezért a mai napon fel van mentve a nehezebb munkák alól. Gyorsan kiveszem, és a sima fenyőfa asztalra teszem hűlni a tepsiket; sikerült új égésnyomokat szereznem a régihez. A kamrában és a mosókonyhában sincs senki. Egyébként a konyha kellemes a maga kék-fehér színeivel, a mennyezetre akasztott rézedényekkel, a tálalószekrénnyel, melyben a cserép- és üvegedények vannak.

De a pincébe vezető ajtó résnyire nyitva maradt. Valahonnan lentről fény látszik.

– Eira! – kiáltom, de válasz nem jön.

A pince nagyon nagy, nagyobb, mint a fölébe épült ház a maga különböző célú helyiségeivel, némelyik nyitott, mások le vannak zárva, és másutt tartják a kulcsaikat. Idelent hűvösebb van. Halkan lépdelek a kőpadlón. Ott elöl, nem messze onnan, ahol a nyárról maradt utolsó őszibarackokat tárolják, és szárított húsok lógnak garmadával egy gerendáról, zajok hallatszanak: zihálás és nyöszörgés… valakinek fájdalmai vannak. Rohanni kezdek, hátha Eira elesett, és megsérült – más oka nem lehet, hogy őrizetlenül hagyta a konyhát.

De tévedek. Egy távoli sarokban találok rá, helyesebben rájuk. A függő lámpás alatt ül a gyönyörtől csukott szemmel egy lisztes- vagy boroshordón, nem tudom pontosan, de mindegy is, kapkodva, nehezen veszi a levegőt, és halk nyüszítéssel engedi ki. Hátát a kőfalnak veti, és két kezével görcsösen markolássza a levegőt; térdét felhúzva szétvetett lábbal ül, de szerencsére hosszú, skarlátvörös szoknyája jótékonyan eltakarja. A szoknya szegélye alól két finoman megmunkált bőrpapucs kandikál ki, meg egy formás hátsó alatt szorosan összefogott rózsaszín szoknya, melynek fodrai úgy táncolnak, mint virágszirmok a szélben.

– Eira!

A hangom túl hangosnak tűnik, és rádöbbenek, hogy egyáltalán nem kellett volna megszólalnom. Meg kellett volna hagynom nekik ezt a pillanatot. Gyors egymásutánban, mintha visszhangot keltett volna, két sikkantás hallatszik, és Sally Eldin bújik elő az unokatestvérem szoknyája alól, és hülyén vigyorogva törölgeti telt ajkát.

– Most őszintén, Ellie, nem lehet egy lánynak magánélete? – méltatlankodik Eira, miközben felül, és rendbe szedi magát. Lángvörös arcán izzadságcseppek gyöngyöznek, vörösesszőke haját úgy világítja meg a lámpás, mintha glóriája lenne. Niával, a nővérével ellentétben Eira közel sem olyan ellenséges velem.

– Ne vágj fel! És a fényre sincs szükséged; Sally tudja, milyen szép vagy, különben nem csinálná ezt – mondom, mire Sally hahotázni kezd, ami úgy hangzik, mintha a templom harangja megőrült volna. – Bent hagytad a süteményt a sütőben. És ha megégett volna?

– Ó! – Eira bosszús hangot hallat, de aztán eszébe jut, az mit jelentett volna; hogy ebben az évszakban bármilyen apró balszerencse nagyobb méreteket öltene. – Sajnálom, Ellie… nem figyeltem oda.

Morogva feláll, és lesimítja a szoknyáját. Cuppanós puszit nyom Sally arcára, amit ő széles, buta mosollyal viszonoz. Sallynek szép szeme van, de egyszerű arcán minden más jellegtelen; helyes, kedves teremtés, és megnevetteti az unokatestvéremet. Hamarosan össze fognak házasodni Eirával, és én örülök a boldogságuknak. Nagymamának nincs kifogása Sally ellen; végül is nő, és Gisela szerint kevésbé valószínű, hogy áruló lesz. De nem a Briar-házban fognak lakni; ott túl sok a titok. Sally szülei (a pékeink közül ők a legjómódúbbak) egy takaros házikót adtak neki, ami körül rengeteg harangvirág nő. Egészen biztos vagyok benne, hogy Eldin úr nem arra szánta, hogy a lánya az unokatestvéremmel költözzön be, de ő már régen meghalt, és Eldinné asszony addig nem bánja, amíg van valaki, aki gondját viseli leromlott állapotában, és unokákkal ajándékozza meg. A városból akárhány férfi megteszi ezt a szívességet, és a kis otthon minden zegzugát betöltik majd a gyerekek. A család örülni fog neki, mert az új vér felduzzasztja a Briar-tábort.

Legalább van valaki, aki megkapja, amit akar, gondolom borúsan.

Az elégedettségük fáj nekem, de csak egy pillanatig.

– Kérlek, Eira, nézz utána, hogy holnapra minden rendben lesz-e. És a lámpásokat a konyhában hagytam, azokról sem feledkezhetünk meg. Sally, közeledik a vacsoraidő – a mamád otthon vár.

Sally szó nélkül indul, de utoljára még rámosolyog Eirára.

– Ellie, ne felejts el utánanézni, elkészült-e a ruhád – mondja unokatestvérem, mintha vissza akarna szerezni egy részt az irányításból. – És a hajaddal is kezdenünk kell valamit.

* * *

Dolgom végeztével bemenekülök Maud irodájába, ami már az enyém. A holnap estére gondolok, amitől remegni kezd a kezem, ezért szorosan összekulcsolom az ölemben, és mereven bámulom a sarokba lévő olvasóállványt. Ebben a percben, amikor a nyugalomért küzdök, csak egy homályos foltnak látom. Ugyanabból a cédrusfából készült, amiből az íróasztal; egy idő után kiélesedik a képe: szőlőfürtökkel és virágokkal van kifaragva, és a talapzaton felfutó leveles ágak közül szarvasünők dugják ki a fejüket.

Szinte hallom Maud hangját: Nyugodj meg, Ellie Briar. Nyugodj meg. A pánik nem vezet sehova.

Az intéző mindig gondoskodott arról, hogy a város működjön. Ha Gisela és Maud nem hitt volna abban, hogy alkalmas vagyok, sohasem képeztek volna ki; habár kevesebben vagyunk, mint régen – egy egész generáció elvesztése nem vált a javunkra –, annyira azért nem vagyunk kevesen, hogy Gisela kénytelen legyen nekem átadni az övláncot, a hivatal jelképét. Átadhatta volna Niának, kinevezhetett volna marsallnak néhány megbízható nem-Briart.

De kisgyerek korunk óta gyakornokoskodtunk; nem vették el, de a felelősség által némileg korlátok közé szorították a gyerekkorunkat. Én kilencévesen az adók kiszámítását tanultam; a tízéves Eira könyékig vérben tevékenykedett a betegszobában; Nia még nem volt tizenkettő, amikor az erdőben vadászva egy őzbak tetemével tért haza; Audra tizenegy éves kora óta a bíróságon döntött emberek sorsáról, vitákat zárt le, és bűncselekményekért kiszabható büntetésekről tárgyalt. A város szolgálata előbbre való volt, mint mi magunk. Ki-ki tanulta a maga intéző, orvos, marsall és Briar Boszorkány mesterségét.

Giselának nem kellett átadnia nekem az övláncot, mégis megtette, kiváltva ezzel Nia neheztelését.

A Briar Boszorkány hozza a döntéseket, ő a névleges vezetőnk, a védelmezőnk. Az intéző a támasza, a jobbkeze, a segítője – az orvos (a közegészségügy felügyelője) és a marsall (a biztonságunk, valamint a vad és az épített környezetünk) a vezetése alá tartoznak. A Briar Boszorkány és az intéző hivatala egymásba fonódik, és ebből következik Silverton virágzása is.

A szőnyeg új a kis szobában – újabb és vastagabb, mint a könyvtárban lévő, mert Maud volt a pénzek felelőse is, és nem állt távol tőle, hogy a családi vagyon egy részét a saját környezete kényelmesebbé tételére költse. A Briareknek nincs saját pénzük, ami fölött rendelkezhetnének; a bankszámlához csak az intéző férhet hozzá, ő kíséri figyelemmel a kiadásokat és a bevételeket, a többieknek tőle kell költőpénzt kérniük.

Már lecsillapodva kinyitom a jobb alsó fiókot, kiveszem a vastag, krémszínű borítékot, és kicsúsztatom belőle a pergament. Végigpásztázom a szavakat, a kézírást, amely egyszerre az enyém és nem – ügyes hamisítvány, el kell ismernem. Ujjaimat végigfuttatom az aláíráson - ez is ügyes hamisítvány –, aztán visszacsúsztatom a levelet oda, ahol volt. Tisztában vagyok vele, hogy a munkának ezt a részét meg tudom csinálni. Hogy legalább ebben a tekintetben nem hagyom cserben a családomat.

Sok változata ismeretes annak, hogy a Briarek hogyan jutottak el Silvertonba, és én mindegyiket olvastam – amikor te vagy az egyetlen gyerek, aki nem tud varázsolni, akkor sok időt töltesz könyvekkel, mialatt az unokatestvéreidet a mágia mesterségére tanítják. Kezdetben azért olvastam, mert azt gondoltam, valahol lennie kell egy varázslatnak, a varázslatnak, amely boszorkánnyá fog engem változtatni. A végén azért olvastam, mert szerettem olvasni. Szerettem minél több tudást összeszedni, többet tudni, mint bárki más. Nekem ez az erősségem. Sok történetet ismerünk, de én ezt a kettőt szeretem a legjobban.

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer három testvér: a Medve Fivérek.

Kezdetben medvék voltak – igazi, valóságos medvék –, de aztán… Nos, történt egy szerencsétlen eset egy erdei banyával, ami miatt a barna, a fekete és az aranyszőrű medve emberré változott. Nem a legrosszabb fajtájúvá – mert medvének sem voltak soha rosszak –, de mint frissen emberré lett teremtményeknek, új szükségleteik lettek, helyesebben a szükségleteik megmaradtak, csak más formát öltöttek.

Táplálék: a nyers hal egyre kevésbé ízlett nekik, ezért megtanultak tüzet gyújtani, és megsütni a zsákmányt. A barna hajú fivér felfedezte a meleg bogyók és a ropogós tészta élvezetének örömét, és annyi pitét sütött (és evett), amennyi emberileg csak lehetséges volt.

Ruházat: nem mintha okuk lett volna szégyenkezésre, hanem mert a meztelenségnek télen, a hegyek között nem lett volna jó vége. A fekete hajú fivér magától megtanulta lenyúzni és kikészíteni az állatok bőrét, a lenből vásznat készíteni, és mindebből így-úgy ruhát és csizmát varrni, ami megvédte őket a hidegtől.

Hajlék: A barlangok és az üregek már nem tűntek vonzónak, ezért kunyhókat készítettek fából – szörnyen rozoga valamiket, épp csak nem rogytak össze az első hó súlya alatt. De a kunyhók fokozatosan nagyobbak, jobbak, szilárdabbak és melegebbek lettek. A szőke hajú testvér egyre csak építette, építette és építette őket, mígnem felépített egy nagy falut.

A Három Medve Fivér a hegyi népek között és a hegyi legelők gazdaságaiban talált magának feleséget. Gyerekeik születtek, és megtöltötték velük az összes házat. A falu virágzott – egy darabig. Amíg fel nem ütötte a fejét a betegség, és az erős medvetörzs vére felhígult, a nép elgyengült, és kevesebben lettek.

És egy napon jött egy boszorkány…

Vagy az egyik szikárabb beszámoló szerint így is történhetett:

A mostani éveinknél korábbi években Gilly Briar, a boszorkány járt-kelt a Földön.

Ő volt az első a fajtájából – természetesen nem az első boszorkány, hanem a Briarek közül az első –, a legerősebb varázslatot hordozta a bőre alatt és a csontjaiba vésve, és a hátizsákjában lapult a grimoárok közül a legjelentékenyebb, a Keserűfa Biblia. Gilly Briar vándorlása közben meggyógyította a betegeket, megbüntette a gonoszokat, megvédte a gyengéket, segítette a kárt szenvedetteket; visszafordította a folyókat a medrükben, hegyeket emelt föl és egyengetett el, pusztaságokat tett virágzóvá, és pogány magaslatokat tett a tűz martalékává.

De, mint sokakat, Gilly Briart is üldözték az istenkutyák, mindenütt vadásztak rá. Végül fáradtan és elcsigázva megérkezett egy hegyi faluba, amelyre olyan nehéz idők jártak, hogy a kihalás veszélye fenyegette, ha nem történik valami. Gilly a varázserejével és a nagy grimoárjában olvasott varázsigékkel újra növekedésre bírta a gabonát a földeken, magukhoz térítette a falubelieket, akik csakhamar könyörögni kezdtek neki, hogy vezesse őket, és viselje gondjukat. A falu vonzotta azokat, akik nem bánták, hogy egy boszorkány él ott – és ha valakinek nem tetszett, akkor elköltözött, vagy finoman, esetleg más módon elküldték a faluból.

Gilly lányai is boszorkányok voltak (ha nem is olyan hatalmas erejűek, mint ő), akik azóta is őrzik Silvertont, megvédik a banditáktól, gyilkosoktól, istenkutyáktól, szellemektől, járványoktól, természeti katasztrófáktól és minden elképzelhető tragédiától.

Ez a második mese régi, jóval az előtt a járvány előtt mesélték, amely elvitte anyámat és a nénéimet, megfosztotta Giselát a lányaitól és a Briarek egy egész generációját attól, hogy kézben tartsák Silvertont. Ott maradtak a testvérével és mindössze négyünkkel, akik jóformán még csecsemők voltunk. És Hebe, Audra anyja, aki maga is szinte olyan lett, mint egy gyerek, miután… Azután.

Azt hiszem, valahol a két történet, a Medve Fivérek és Gilly grandiózus „históriája” között van az igazság. Egy haldokló falut magához térített egy asszony és a férje – az ő drága Sandora, akit nem említ ez a második mese –, akik maguk is üldözöttek voltak. Ha Silverton jobb állapotban lett volna, ha a Három Medve Fivér leszármazottai büszkébbek és kevésbé elkeseredettek lettek volna, a falu népe talán nem ilyen befogadó. De nem volt vesztenivalójuk, ugye? Nem igazán. A kimerült és fájós lábú Gilly pedig biztonságos helyre talált itt, ezért minden tőle telhetőt megtett, hogy megőrizze ilyennek a saját leszármazottai számára.

Azok az első Briarek ismerték annyira a történelmet és az emberi természetet, hogy tudják: ha otthont akarnak teremteni maguknak, ha el akarják feledtetni, hogy később érkeztek oda, akkor át kell venniük a helyiek szokásait, hiedelmeit és rituáléit. Odaadóan követve a magukévá kell tenniük ezeket. Az egyik dolog, ami a régi faluból átkerült az újba, az Örömtűz Estéje volt: ez jelezte a tél közeledtét, amikor könyörögni kell a helyi isteneknek, engedjék, hogy a város túlélje a hideg évszakot annak minden rémségével együtt. A Briarek mindössze egy módosítást vezettek be.

{*} A „briar” szó jelentése vadrózsa, vadrózsabokor, tüskebokor, csipkebokor, tövis. A regényben nagyon fontos szerepe van a névnek és a név jelentésének. (A ford.)