Móricz Zsigmond

Rokonok

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

1.

Arra ébredt, hogy a felesége a másik szobában telefonál.

Te Juliska szívem, mi volt abban a pácban, mikor a múltkor nyulat ettünk nálatok?... Az akkor nagyon ízlett Pistának.

A szívét valami forró melegség és meghatottság öntötte el. Hát a felesége?... Telefonál... megkérdi, a nyulat hogy kell elkészíteni, hogy neki jólessen...

Még könnyféle is szivárgott a szempillái közé.

Mikor orosz fogságban feküdt, akkor senki sem telefonált át egyik barakkból a másikba, hogy...

Édesapám nyulat küldött... Nagyon panaszkodik szegény, sokat kell szenvedni most a népekkel a háború óta, egész megváltozott a világ, és ő már öregedik... Szerette volna, ha Pista átvette volna a birtokot... Nahát, Pistával most... Fiam, úgy udvarolnak neki... mindenki a protekcióját lesi... Még alszik, mert az este reggelig tartott ez a városi bankett...

Felkönyökölt az ágyban, úgy leste a felesége hangját, nincsen-e benne valami félelmes... Hogy nem kritizálja, nem csúfolja, nem ítéli-e meg. De nem. Lina olyan édes volt, olyan bizakodó, annyira boldog, hogy nem hallotta ilyennek nagyon-nagyon régen... Minden tud csalni, de a hang színe, az nem... Az őszinte és leleplez minden érzést. Linából most kicsordult valami anyás büszkeség, úgy szólott őróla, mintha a nagy fiáról beszélne, akire büszke, mert kitüntetéssel tette le az érettségit, vagy megnyerte a versenyét, vagy pénzt hozott a házhoz valamiképpen...

Lina, úgy látszik, észrevette, hogy az ajtó nyitva van, s egy kicsit halkabbra fogta a hangját és a pácról kezdtek beszélgetni. Kábultan süllyedt vissza az édes félálomba. Késő lehet, vajon hány óra? Talán már tíz is van. Ezek a november eleji reggelek nagyon csalnak.

Bizony sokáig tartott a vacsora, amit az este a tiszteletére rögtönöztek a városházi urak, vagy mondjuk... a barátai. Abból az alkalomból, hogy tegnap a délelőtti városi közgyűlés főügyésszé választotta.

Mint az álom. Olyan váratlan volt ez a választás, mert hiszen csak azért jelölte a polgármester, mert egy olyan nevet kellett harmadiknak beiktatni, amelyik egyáltalán ne zavarja a választási esélyeket.

Makróczy... Vajon hogy aludt az éjjel Makróczy? Az állás a Makróczyé volt. Nem volt ember tegnap reggel, aki meg merte volna jövendölni, hogy Makróczy megbukik. Az öreg Makróczy, a helyettes főügyész, már egy év óta önhatalmúlag dirigálta a várost. A főispán vadászcimborája, a polgármester puszipajtása, a legbefolyásosabb ember a városban, a született kiskirály, aki soron volt, hogy talán már a legközelebbi választáson polgármester lesz, mert az öregúr már kezd szenilis lenni, s unja is, annyira megszedte magát és úgy betelt, hogy magától is el kell mennie nyugdíjba, s ha nem akar, a ma nem tűri az öregeket tovább a város élén, ma a fiataloké a munka és a jövő, benne van a korszellemben, hogy a régi garnitúrát ki kell cserélni, mert nem is lehet, hogy ezek az öreg panamisták[i] tovább öljék a várost, új világnak, új szellemnek, új, erősebb tempónak kell jönnie, mert hirtelen megfordult a konjunktúra, s romlanak a közgazdasági állapotok...

Nyújtózott és kényelmesebben hevert el az ágyban, s eszébe sem jutott, hogy felkeljen. Most már nem kell sietni, nem kell magát törnie. Valami maznaságot érzett meg. A hatalom a kezébe került, élni kell tudni vele. Míg csak kis kultúrtanácsnok volt, addig igen, korán kellett kelnie és futni, hogy megmutassa, hogy él. Terveket csinálni, számtalan hiábavaló tervet, mert hiszen úgyse tudott belőle végrehajtani egyet sem.

Be kár, be kár...

Valami dallam suhant át a lelkén, valami betyárnóta, s egészen elpirult. Szinte megrémült ettől a pirulástól. A bűn belopja az emberbe a gondolatot, s mindjárt el is árulja a vér mozdulásával... Az éjjel egy teljes óra hosszáig húzatta ezt a nótát, és senki se tudta, miért... Magdalénáért... Valaki említette Boronkay Ferit, azt mondja, hogy “az is eljöhetett volna pedig, mert ha csakugyan vizsgálat lesz a Sértéstenyésztő dolgaiból, jó lesz hamar elkezdeni, hogy kedvébe járjon az új főügyésznek”... Akkor is úgy elpirosodott... Rögtön ő jutott eszébe a Boronkay Feri nevéről, s arról, hogy ezzel még közelebbi ismeretsége lehet... Magdaléna... Magdaléna... S ha ez a név eszébe villan bármilyen távolról, bármilyen lehetetlen vonatkozásban, akkor már elpirul, és az ujjai idegesen remegni kezdenek... Boronkayné, Szentkálnay Magdaléna... hétéves emlék az a dal, senki se sejti, senki se álmodja, hogy van ilyen emlék... hiába árulnák be a feleségének, el nem tudná képzelni, mi neki ez a dal.

Most már igazán végigfeküdt az ágyon, elnyúlva és lehunyt szemmel. Valami volt ebben a halott merevségéből és az álomkórba révültnek a dermedtségéből... Hallani, tisztán hallani a muzsikát, mintha az egész természet evvel volna tele...

Aztán felrázta magát, erővel és férfias elhatározással, hogy nem engedi, hogy eluralkodjon rajta ez a buta érzés... Tehát azelőtt hiába csinált bármit is, tervet, programot, abból úgyse lett semmi, csak mutatnia kellett, hogy tudna ő valamit; foglalkoznia kellett mindennel, ha azt akarta, hogy valahogy felszínen maradjon... Most bezzeg hevert... Az ember egy pillanat alatt beletalálja magát a felsőbbséges helyzetbe... Most ha várják, várjanak, mindenki tudja, hogy az este nagy bankett volt, s ő még alszik...

Az ajtó egy picit megnyikordult, tudta, hogy a felesége kukucskál be, nem ébredt-e fel a telefonra. Nem sietett a szemét felnyitni, de hirtelen megkívánta a feleségét, a szép asszonyt... és elköhintette magát.

Jó reggelt vén medve... duruzsolt Lina be a szobába, ahogy az ura mozdulását, köhintését hallotta mackó, vén mackó... No, te vén korhely, kialudtad már magadat? Tudod, hány órakor jöttél haza?

Nevetett, ránevetett a feleségére, s mint egy álmos diák, még tettette is az álmosságot.

Deb tudob.

Úgy látszik, az éccaka egy kis náthát is bevásárolt...

Deb? csúfolta a felesége. Deb tudod?... Deb bizony, mert olyan részeg voltál, mint a csap. Édesapám nyulat küldött.

Bort nem küldött?

De küldött egy kosárral.

Ki telefonált?

Senki.

A felesége odaült az ágy szélére, és beletúrt a hajába, s ott hagyta az ujjait, a homlokán, a forró tenyerét, a fején.

Fáj?

Nem... Deb... mondta nevetve.

Na mesélj.

Csak nézte a feleségét.

Egész megfiatalodott. Olyan vidám az arca, olyan friss, mint lánykorában. Ott maradt a szeme rajta, és egyre csak azt figyelte, hogy mi történt ezzel az asszonnyal, mintha tíz évet fiatalodott volna.

Kitárta a karjait, kissé nyújtózkodásból, kissé azért, mert nem tudta, hajlandó lesz-e az asszony, hát csak éppen mintha az álmosságot nyújtózkodta volná ki magából.

Linácska azonban teljesen zavartalan volt, örömmel ült mellette, ráhajolt az ágyban, s áttette a karjait felette.

Te vénség, te lump, te korhely, csak úgy dől belőle a borgőz, juj de utállak és megcsókolta kicsit.

És ő arra gondolt nevető arccal, hogy tegnapelőtt reggel, ha akkor elmarad, vagy ma is, ha a Makróczy ünneplésén maradt volna ki, akkor valahogy másképp kellene hallania ezeket a szavakat... Zörögve és morogva és fakó arccal, szemrehányóan, sőt megvetően, sértően... Mi történt Linácskával?

Átölelte a derekát, s óvatosan szorította magához s csodára, az asszony engedett. Engedte magát ölelni, s nem féltette a ruháját, nem mondta, hogy sok dolga van, hogy hagyjon... fáj a feje, ne legyen őrült. S nem tépte ki magát a karjából, nem szaladt az ajtót bezárni... valószínűleg már a másik szoba ajtaját bezárta; s ettől vérhullám futotta el a fejét, és érőszakosan ölelte át, hogy az asszony vékony dereka csak úgy kettétört, és Lina hagyta, mintha csak most nyerte volna meg élőszőr a kegyeit. Egy egész új asszonyt kapott, valami régi emléke volt róla, hogy ilyen is tud ez lenni, de az utolsó tíz évben már csak egy elégedetlen s fanyar nő volt mellette, aki, semmit sem akart, semmit sem engedett, és semmivel sem volt megelégedve.

No, csakhogy elmúlt mondta magában, mikor az asszony ellankadtan, boldogan pihent még mellette.

Aztán nevetett, mikor Lina hirtelen valamit gondolt és felpattant, kisietett. Vajon mit akar.

Pár perc múlva már hozta a reggelit.

Reggelit az ágyba. Gyerekkorának ez volt a legnagyobb gyönyörűsége. Édesanyja, aki úgy becézte a gyerekeit, kivált őt, a legnagyobb fiát, csak egyet kellett sóhajtania, már hozta az ágyba a reggelit, s ott ette meg a jó habos kávét, kuglóffal. De Lina ezt nem tűrte, rendre szoktatta, s lenézte, ha valaha ilyen gyermekes kényeskedésre jött gusztusa. Hogy aztán csak jönnek a legyek, telemorzsálni az ágyat, rendetlenséget csinálni, s példát adni a gyerekeknek. Az, ám, a gyerekékre nem is gondolt, mi történt, hogy Lina az előbb egy szóval sem hivatkozott rájuk? Persze, hisz azok már régen elmentek az iskolába, csakugyan hány óra lehet?

Na mesélj, mi volt?

S odaadta neki szép nagy nikkeltálcán a remek tejszínes kávét, friss kaláccsal.

Hát Lina, tudod-e minek köszönhetem ezt az egész bolond választást?

Nos?

Mert hát azzal le kell számolni, hogy nem tisztán a saját érdemeimnek -s kajánul nevetett ő maga is önmaga felett...

Lina nem nevetett. Vajon Lina komolyan elhiszi, hogy azért választották őt meg, mert a városnak éppen “Kopjáss István elé fordulta bizalma?... Kényes kérdés, nem jó bolygatni.

Hát tudod miért?... A vén szamár elszólta magát a közgyűlési terem előszobájában. Azt mondta, hogy zs. v.

Mit?

Zsé. Vé.

Mi az?

Ez? Ez valami gyilkos, golyó. Zsé vé, ez lőtte le Makróczyt. Ez törte ki a nyakát; ez volt a zsinór a nyakába...

Hangosan nevetett.

Ez azt jelenti, hogy először is mindenkinek eszébe jutott, hogy Makróczy rettenetesen elvan adósodva. Aztán azt, hogy megunták már az erőszakoskodását. Mikor veres tokával, a kandallónak dülleszkedve, kitolt hassal ott állott s fogadta a szerencsekívánatokat, olyan volt, mint valami tirannus, és a szivarja mellől csak azt mondta a kebelbarátai felé, hogy ez volt élete célja, ez most végié bekövetkezett: zsé. vé.

De mi az?

Zs. V... Ez van ráütve minden bútorára, minden tárgyára, minden marhájának a tomporára: Zs. V. Zsarátnok Városa... De mindenki tudja, hogy a városi gazdálkodásra való célzással ezt úgy szokták mondani, hogy azt teszi, hogy “zsebre váglak”.

Lina felkacagott.

Marha mondta vígan.

Elég marha. Mert egy pillanat alatt végigfutott az egész közgyűlésen, hogy mit mondott Makróczy. Makróczy nem is gondolta ezt komolyan, inkább csak olyan szabad tréfa volt tőle, hiszen tudod, milyen nyers ember, de valahogy a közgyűlés egy pillanat alatt megfordult. Úgy megbolygatódott, mint egy méhkas. Megirigyelték Makróczytól, hogy ő legyen az alföldi dózse. Mert hogy a polgármester a zsebében van, azt már alaposan zsebre vágta, hát most aztán ő lett volna a város teljhatalmú ura... Mindig vannak ilyen tragikus fordulatok. Itt, dicsősége tetőpontján érte utol Makróczyt a nemezis.[ii] Megelégelték... Még a százezer holdas városi határ is szinte végigborzongott, biztosan a szelek is hallották, és végigsustorogták a pusztákon; hogy zsé, vé, zsé, vé... és a föld megrázkódott, barátom, és lehányta magáról a vén zsiványt. Mindenki kihúzta a nevét a szavazócéduláról, azt mondják, még maga a főispán is.

Lina megborzongott, mert ha nekik mindig.titkos, soha nem látott ellenségük volt is, aki őket, a kicsiket, észre se vette, tudomással sem bírt felőlük, a maga nagy hatalmi magasságában, de ők annál jobbad érezték, hogy csak arra kell vigyázni, hogy az útjaik ne keresztezzék egymást... Nem is... Kopjáss tanácsnok olyan észrevétlenül élt azon a városházán, hogy Makróczy éppen azért egyezett bele, hogy ezt a nevet írják a jelölőlistára harmadiknak, mert nem volt még egy név a lehetők közt, akitől kevésbé félt volna. Ezt egyáltalán nem is vette figyelembe, mintha nem is létezett volna. Pista, hála a Lina hallatlan makacs, okos és szívós ellenőrzésének, meg tudta őrizni magát, hogy mióta orosz fogságból hazajött s a városnál visszakapta az állását, soha semmibe bele nem keveredett, ami a hatalmon levőknek a figyelmét maga ellen kihívta volna. Szerencsés beosztása is volt, mert a legutolsó, a leglényegtelenebb ügyosztálynak az élére került az utóbbi években, a tanügyi és kulturális osztályba. Kultúrtanácsnok... Mi az?... Egy hivatal, amit tőrvény miatt kell fenntartani. Meszeltethette az iskolákat, ha kapott rá pénzt, és csinálhatta a tanyai iskolákra való terveket, az analfabétaoktatásra való tervezeteket, amelyek tíz év alatt tíz írni-olvasni tudót nem produkáltak a roppant határban, és az utolsó két télen oszthatta a munkanélküli segélyt.

Barátom, ilyen erőszakos gazemberek gyűjtötték össze ezt a nagy határt, a török korban, mikor a kis falvak lakossága az ellenség elől bemenekült a város oltalmába. Itt tartották a vendégeket polgárnak, és a határokat bekebelezték. Megvannak az iratok a levéltárban, de még a légy se látja őket. Azokhoz még ma se szabad nyúlni. Csupa Makróczy volt, aki háromszáz év alatt összerabolta ezt a rettenetes nagy határt. Mikor felállították az Országos Levéltárt, a kormány elrendelte, hogy a városok levéltári anyagát az Országos Levéltár emberei dolgozzák fel, mert mindenütt, itt is, olyan rendetlenség volt, hogy eligazodni nem lehetett. Az akkori Makróczyak azonban megérezték, hogy ebből baj is lehet, és nem eresztették be a vasajtón a felső hivatalokat. Tisza Kálmán maga lépett közbe, hogy senki se zavarja a nemes várost. Muszáj volt neki, mert kockán forgott a képviselőválasztáson a kormány pozíciója.

Rágyújtott egy cigarettára, s Lina erre se szólt semmit, pedig szenvedélyes ellensége volt az ura dohányzásának, s máskor soha el nem mulasztott volna egy pillanatot, hogy meg ne szólítsa érte, még ha sikertelenül is. Pláne, hogy ágyban dohányozzon!... Most is azért, ha lenyelte is a füstöt s az urának ezt a vakmerő tettét, a homlokára azért kis felhők gyűltek.

Pista azonban beszélt, beszélt és lassan már egész kultúrhistóriai fejtegetésbe téved, hogy saját magát szórakoztassa vele, hogy az ilyen nagy városnak a fejlődési történetét minél szélesebben kibontogassa. De ezek a részletek már Linát nem érdekelték. Váratlanul egy közbevetett kérdéssel kettészakította a tudományos előadást, mondván:

Na és mibe került az este ez a komédia?

Pista megállott, mintha torkán akadt volna a cigarettafüst.

Mibe került... Hát mibe?... Tudja a kakas... Mikor az este ki akartam fizetni az autót...

Autót?

Hát nem jöttem haza gyalog.

Nem? Még sose jöttél haza gyalog?

Nohát az más... Mint főügyész még soha s nevetett. Szóval mikor hazajöttem, s ki akartam fizetni, egy fillér nem sok, annyi se volt a zsebemben.

Nem őrültél meg mondta Lina –, húsz pengőt adtam az este.

Húsz pengő. Mi az?

Mi az? Csak nem zabáltál el húsz pengőt?

Linának meg kell bocsátani, néha vannak ilyen közönséges szavai. Pista szerette volna, ha ezzel a tegnapi ténnyel, hogy megválasztották főügyésznek, minden megváltozott volna, például az is, hogy Lina elfelejtse ezeket a régi kis szépséghibákat, hogy az ő tetteire ilyen kifejezéseket szokott azelőtt használni, de hát egy asszonnyal nem lehet bírni, egy asszony nehezebben szokik le a természetéről, mint egy egész város.

Elzabáltam mondta azért indignálódva –, de furcsa szavaid vannak... összesen egy báránytokányt ettem.

Fúj.

Mi az a fúj?

Birkát enni, fúj.

Mindenki azt evett. Az a magyar étel.

És egy birkatokány húsz pengő?

Á. Az egész vacsoráért kettő hetvenet fizettem.

Hogy lehet egy birkatokányért kettő hetvenet kérni. Azt is fel kellene robbantani, azt az Arany Fácánt.

Nem kettő hetven, hanem egy húsz. Aztán fánkot ettem, az hatvan, az egy nyolcvan... és egy fél liter bor hetven, az kettő ötven és húsz fillér borravalóval kettő hetven.

Hisz akkor még van tizenhét harminc...

Mint egy vizsgálóbíró... Egy üveg pezsgőt is rendeltem.

Lina percekig hallgatott. Előbb meg kellett emésztenie a gondolatot, hogy az ura pezsgőzik, aztán belenyugodnia, hogy ez megtörtént... Pezsgő, az ő életükben. Ah. Nagyon szereti a pezsgőt, de oly kevésszer volt életében része benne... Egy-két leánykori szédület, igazán jó, hogy lehetetlen, elérhetetlen, mert kifordíthatná a sarkaiból... Éppen ezért, mert neki képtelenség még gondolni is arra, hogy valaha pezsgővel édesítse s mámorítsa a létezést, valósággal úgy hatott rá a pezsgő szó, mint a Szodoma és Gomorra idecsendülő híre... Valósággal beleszédült, s megtört hangon mondta:

És az mennyi? s már nem is érdekelte, hogy mennyi, mert az ő költségvetésének határain túl volt.

Hét pengő mondta az ura, pedig nyolc volt.

Hét pengő ismételte az asszony, s lehunyta a szemét. Hét évet élt át a legszűkebb takarékosságban. Folyton csak dolgozni, beosztani, mosni, varrni, vasalni, fótozni, gyerekeit rendben tartani, urát... magára soha semmi nem jut... Pezsgő...

Megsimogatta a homlokát, s eszébe villant, hogy nemigen régen nagy feliratot látott egy bolt felett, hogy egy üveg pezsgőt két pengő hatvanával árulnak... Akkor is mosolygott rajta, mert egyszer Budapesten voltak, s egy üveg pezsgőért valaki tizenkét pengőt fizetett. Francia pezsgőért... De most kibökte:

A fűszeresnél kettő hatvan.

Mégse hozatsz mondta alattomos mosollyal az ura.

Majd mit mondok... És hol van még mindig tíz pengő? Már nem is számolta a filléreket, pedig homályosan az volt benne, hogy valami harminc fillér, vagy mennyi hiányzik.

Pista hallgatott. Nyújtózott. Ő is csak megfürdött a pezsgő mámorában. Sok pezsgő volt. Sokan fizettek, voltak ott nagypénzű emberek, vállalkozók, ott volt a Sertéstenyésztő építője, Holub és társa egyedül... s az tucatszámra rendelte a pezsgőt... Az ő üvegje csak éppen jelezte az ő kedvességét és gavallérságát...

Hát a cigány?

Cigány? Nem őrültél meg, tíz pengőket dobálni a cigánynak?

Olyan szépen húzta, hogy “Szép asszonynak... kurizálok, kurizálok, kurizálok...“

Nők is voltak? kérdezte végképp felháborodva Lina.

Ugyan kérlek mondta elvörösödve, zavartan Pista.

Akkor milyen szép asszonynak muzsikáltattál?

Kérlek szépen, hagyjál már, na.

Fel is ült az ágyban, s hozzáfogott, hogy felkél.

Kábultan és homályosan eszébe villant, mikor Boronkay Feri bejött... nagyon későn jött, valahol vacsorán volt... Szóval mégis megjött, ő már erősen be volt csípve, s eltörött benne a józanság... Mintha nem is Boronkay jött tolna meg, hanem... Magdaléna... Magdaléna...

Nem bír kijózanodni. Ha nem jut eszébe ez a nő, akkor ő nyugodt, megbízható és boldog ember. Egy-egy év is elmúlik, hogy eszébe se jut. Csak akkor van baj, ha olykor meglátja, vagy említik előtte, vagy valamiképpen felidéződik a képe... Olyankor az az érzése van, hogy, isten őrizzen attól, hogy valaha szemtől szembe találkozzék vele, mert ennek a nőnek varázshatása van rá. Nem is szerelem, amit érez, hanem rettegés és félelem attól, hogy szerelembe talál zuhanni, s akkor vége, akkor mi lesz...

Általában a nők nincsenek rá hatással. Meg van elégedve a feleségével. Minden igényét kielégíti, nem is kíván többet. Okosnak és jónak tartja s valami nagy lelki békességet tud neki adni, de mintha az emberi szívet az örvény és a veszély vonzaná, már régen figyeli magát, hogy tartalékban őriz a lelke mélyén egy ilyen veszélyes álomképet.

Az volt eddig a szerencse, hogy annyira más világban élnek, hogy nem is találkozhattak. Igaz, a feleségének unokanővére, de soha nem érintkezett a két család. Azok fent vannak a magasban, a gazdagságban, a főispáni környezetben, ők viszont a szolid és szegény polgárság homályában. Hol találkozhatnak?

Lehet, hogy ez mind hozzájárult ehhez a zavaros érzéshez. A két nő hasonlít, valami családi vonás van bennük közös, de Lina a természetes, egyszerű teremtés, Magdaléna pedig a faj kitenyésztett, szinte egzotikus virága...

Az bizonyos, hogy az éjjel valósággal őrületféle tört ki rajta, ezer szerencse, hogy már mindenki a bor rovására írta a tombolását. S annak tulajdonították, hogy elvesztette a fejét a választás miatt. Pedig ennek mind semmi köze nem volt ahhoz a szélsőséges lelkiállapothoz... Ezt mind csak az az egyetlen mozzanat idézte elő, hogy Boronkay megjelent, s érezni vélte rajta a felesége illatát, a fantáziája minden pillanatban fellobbant, mert a férj kézín, ruháján. egész jelenlétén az asszonyt érezte meg. Ez a Boronkay is oly különösen finom és előkelő jelenség volt, magas és vékony ember, szakállas és idegen világból való, még a szakálla is azt jelezte, hogy más faj, más világ...

Most újra vérhullámot kapott. Hogy lehet az, hogy ma egész reggel egy pillanatra sem jutott eszébe a nő. Olyan természetesen és egyszerűen élt itt, mintha nem is létezne számára valaki, ilyen titkos és izgató.

Lina, mintha csak időt akarna neki adni, már régen az ablaknál áll, és az üveghez szorítva homlokát, kinéz az utcára.

Szegénynek csakugyan ez a cigányozás zavarta meg a gondolatait. Azon tűnődik, vajon megbízhat-e benne, hogy az ura az új állapotok közt is megmarad a réginek. Ő oly szerény volt, hogy valósággal elrémült az ura előreszökkenésétől. Vajon ki fogja-e elégíteni ő ezt az embert, ha magasba jut? Nem lesznek-e vágyai, amik elszakítják tőle, az ő egyszerű világától?...

Hirtelen visszafordult, s a szemei pirosak voltak.

Édesapám azt írja, hogy jobban szeretné. ha kimennénk s átvennéd a birtokot.

Ez a rögeszméje dünnyögte Pista.

Ott muzsikáltathatnád magadat... De egy zsarátnoki főügyész? Mennyi lesz a fizetésed?... Semmi...

Megtörülgette a szemét. Pista morózus lett hozzá.

Hát tudod, kell valaminek lenni, mert marképp nem volna olyan kapós... morogta.

Igen. Tudom. Ha megtanulod ezeknek a mesterségét... Akkor aztán mondani fogják, hogy ez is kezdi már...

Nem kell azért panamista lenni... Ügyvédi gyakorlatot folytathat a főügyész s a szerződések után külön jövedelme van... Nincs úgy rászorulva a parázs fizetésre, mellékesen is valami mindig csordul-cseppen.

Lina nagyot sóhajtott, egészen őszi sóhaj volt ez. Valami rémület kezdett beleütni. Ha az ura emelkedik, akkor ő elmarad... Ez az egy bizonyos... És hirtelen nagyon megfájdult a szíve, hogy az ura kinő a keze alól... Máris sajnálni kezdte ezt a szép nyugodt életet, mert ha nehéz is volt beosztani a kis fizetést, amelyhez soha nem jött semmi mellékes, de legalább valami olyan biztonságérzete volt, hogy erős a szikla, amelyre építve van a kicsi fészek...

De Pista közben felöltözött derékig, s úgy átment az ebédlőbe. Ott már várta a posta, s úgy, lógó hózentrágerrel kezdte felbontani a leveleket. Csupa gratuláció. Minden egyes névnél felkacagott és ujjongott. Csupa olyan ember, aki vár tőle valamit, némelyiknél már tudja, mit, tanítók, tanárok, akik régi ügykörében voltak alája rendelve, de már vannak, akiktől szinte fél, mert nem látja tisztán, mit akarnak. Csak épp átforgatta a leveleket, belepillantott. Csupa nagy szavak, bombasztikus kifejezések, hogy az igaz érdem megleli a maga jutalmát... hogy a város dicsősége... az érdem és az igazság...

Valamennyi levél fel volt bontva, Linának többek közt megvolt az a rossz szokása, hogy az ura leveleit mind felbontotta. Azt mondta, hogy neki sincs semmi titkolnivalója... Egy szerény levelet vett most fel, Lina odaszólt:

Azt ne is nézze, kedves.

Erre fokozottabb figyelemmel olvasta el.

Lajos bácsi írta, az édesanyja testvére faluról. Már tíz év óta nem írt.

Azt írta, hogy édes egy jó öcsém, most olvasom a budapesti lapokban, hogy milyen nagy szerencse ért, nekem nagyon rosszul megy, de neked bizony jól. Az egész Kopjáss család nevében gratulál és Isten áldását kéri. Aztán azt írja, hogy ha volna egy jobb ruhája, személyesen eljönne gratulálni, mert vannak is elintézni való dolgai a városban, de nem tud eljönni, mert lehullott már róla minden ruha, ha volna valamije, amit nélkülözhet, az isten szerelmére kéri, sajnálja meg, s küldje el evvel az emberrel, aki a levelet viszi, mert ki se tud mozdulni a faluból, pedig szeretné személyesen megölelni a legkedvesebb öccsét, de hát az idők zordonsága úgy hozza magával. A fia is, Elemér, olyan állapotban van, hogy elvégezte a Zeneakadémiát, de most nincsen semmi állása, szegény gyermeknek kávéházban kell muzsikálnia, úri bandában az igaz, kvartettnek híjják, de azért mégiscsak banda az, a fene ette volna meg ezt a muzsikálási szenvedélyét, ha a Városi Zenedébe be tudná nyomni, hiszen neki most mindenre hatalma lesz, az Isten is megáldaná érte... Adjál valamit ennek az embernek, jó öcsém, és a kabát zsebébe is tegyél vagy húsz pengőt, mert a malacok döglöttek, most olyan szegénység van falun, hogy azt leírni nem lehet... stb...

No, a Lajos bácsi mondta óvatosan.

Tudta, hogy a felesége tele van a rokonokkal, s az ő szája íze szerint mondta ezt a szót, hogy: no, a Lajos bácsi... Pedig a szíve megmelegedett, hogy legalább egy rokon már megszólalt a legelső levelek közt, s eszébe jutottak jó gyermekkori emlékek. Ez a Lajos bácsi a legfiatalabb volt anyja testvérei közt, neki gyermekkorában igen kedves embere, legnagyobb mulattatója, mindenféle mesét, mókát tudott, fütyölni, zenebohóckodni, csínyekre mindig szer volt. Mindent tudott, csak egyet nem: élni... Vajon melyik ruha ellen nem volna kifogása. Már tudniillik Linának, ha odaadná.

Milyen gyors információja van a Lajos bácsinak... tette még hozzá.

Az mondta Lina.

Avva1 bement a fürdőszobába, s jó erősen megmosdott. Meglehetős nagy pocskolást csinált, s kényelmesen jó soká borotválkozott.

Az az ember itt vár? mondta, mikor kijött a fürdőszobából.

Az igen. Vár az hűségesen mondta Lina.

Ejnye, ejnye, ez a Lajos bácsi. Hát mit adhatnánk neki? Mondja, szívem, egyáltalán van nekem olyan ruhám, amit nélkülözhetek? A régi drappot még sajnálom, a vadászruhám elég ócska, de vadászruhának éppen az az értéke, azt nem adhatom... Linácska nem szól.

Mikor az aktatáskáját előkészítette, s megnézte, mi van benne s mit kell beletenni, hirtelen eszébe jutott valami:

Azt a régi ferencjóskát oda lehetne adni. Ő úgyis sovány kis ember, én pedig már tíz éve kihíztam s most már annak sincs értelme, hogy zsakettet csináltassak belőle, mert a zsakett kiment a divatból. Szóval azt csak a moly eszi.

Adja oda mondta Lina sóhajjal –, legalább a szekrényben nem foglalja a helyet.

Erre ő rögtön letette a táskát, ment az előszobába s kinyitotta a nagy ruhaszekrényt, amelyet az asszony örökölt a nagynénjétől. Igen nagy volt a szekrény, itt nem is illett bele a modern bútorok közé, de jó bőséges volt. A hátsó bal sarokból kivette a régi szalonkabátot s megnézte. No, ezt nyugodtan oda lehet adni, mert úgy lóg, mint a kiszáradt birkabőr a padláson. Megvizsgálta, nem molyos-e, nem látta semmi baját, a felesége életének legfőbb munkája éppen a moly elleni küzdelem volt.

Hol van az az ember?

Kiment a konyhába, az ember ott ült a konyhaszéken, igen alázatosan.

No, barátom, maga jött a tekintetes úrtól?

Az ember felállott:

Egen.

Hát hogy van a tekintetes úr?

Hát megvanni megvan.

Van-e magának valami tarisznyája?

Há nemigen.

Akkor hogy viszi el ezt a ruhát neki?

Há nem tom.

Ejnye, szívem, van a padláson egy ócska koffer. Julis fiam, menjen csak fel a padlásra, hozza le.

A feleségéhez fordult.

Az is egy olyan jószág, amit diákkoromból kegyelettel őrzök, mert nem jó már semmire. Sose utaztam vele, mert nagyon avítt, azt oda lehet adni.

Nagyon boldog volt, hogy Linának nem volt rá semmi megjegyzése, s felkiáltott a konyhaórára tekintve:

Mi az? Már fél tizenegy?

Gyorsan megcsókolta a feleségét és sietve elment.

Az udvaron még arra gondolt, hogy milyen ócska egy régimódi ház ez. Az udvaron macskakövek vannak, s azokon folyik le a szennyvíz az utcára.

2.

Milyen furcsa, hogy Wagner, a főjegyző, szóba sem került most, mikor a feleségével arról beszéltek, hogy esett ki Makróczy. Wagner meg emiatt esett ki, a csatornázás miatt. Benne volt a Belatiny manipulációiban, ha ki is mászott belőle, mindenki tudta, hogy a kanalizálás a mániája, s a város még most sem heverte ki a régi csatornázást. Olyan összeg ment el a főútvonalak elkészítésére, hogy abból az egész várost el lehetett volna látni, legalább a belterületet. Hát Wágnert azért húzták ki a szavazólapokról, mert boldog volt mindenki, hogy menekülhetett tőle. “Még nagyobb tolvaj, mint Makróczy.”

Óvatosan lépkedett, mert minden kapu előtt át kellett lépni a kifolyót. Még híddal is kevés helyen volt letakarva a szennylé. Be is kell menni innen a főutakra valamerre. Nem lakhatik tovább ebben a félreeső utcában.

Különös, egy pillanat alatt csúnya és büdös lett neki az utca, ahol eddig nyugodtan tudott élni. Hiszen, ha az amerikai kölcsönt megkapják, akkor meg is lesz. De bizonyára a város jól jár, mert kevésbe fog kerülni... Mosolygott, s a szájában jó ízeket érzett, a tisztesség és a becsület jóízét... Annyival mindenesetre kevesebbe fog kerülni, minit amennyit az ügyészek el szoktak lopni.

Hanem akár lesz csatornázás, akár nem, ebből az utcából ki fog költözni. Ez nagyon szennyes és rendetlen út. Nagyon szeretne egy kis saját házat. Az erdő sarkát most tisztviselőtelkeknek parcellázgatják, már eddig is beszélt róla otthon, hogy venni kellene egy parcellát. Apa annyival hozzájárulhat, már az apósa. Most már megveszi. Milyen jó lesz az, maga kertjében gazdálkodni, gyümölcsfát ültetni, oltani. Szép kis háromszobás ház. Az az ideális. Az asszonynak nincs sok dolga, könnyű rendben tartani s nem lesz nehéz kifizetni... Esetleg négyszobásat, hogy neki is legyen szobácskája, akármilyen kicsiny...

Szervusz, szervusz, kedvesem kiáltott rá egy erős hang, mikor a főútra, a Ferenc József körútra kikerült.

Felnéz gondolataiból, hát a takarékpénztár igazgatója köszön neki előre. A régi alázatos örömmel fogadja a köszöntést. Kardics igen nagy úr volt a városban, a Nagytákarék révén a legnagyobb hatalom, és igen nagy házat vitt, s ott dőltek el a pénzügyi dolgok. Ő jóformán sose beszélt vele, talán a városházán egypárszor néhány szót, nem is ismerték közelebbről egymást, tegnap még tán a köszöntését se fogadta volna, legfeljebb egy szórakozott kalapemeléssel.

Meg volt elégedve, hogy Kardics vezérigazgató oly melegen és fidélisen rázza a kezét.

Sőt el sem eresztette, hanem rákiáltott:

Te, Pista, azt mondja a feleségem, hogy az ő anyja Kopjáss-lány volt, tudsz te erről?

Egy pillanatig meglepetve s gondolkozva nézett. Persze hogy tudott róla, hiszen Kardicsné a Kopjáss Ferdinánd lánya... Hogy nem szólt, Kardics újra kezdte:

De igen, igen, Verebesről, Kopjáss Ferdinánd...

Kopjáss Szidónia.

Az anyósom.

Az apámnak unokanővére volt.

No látod.

Egy pillanatig úgy néztek egymásra, mintha most fedezték volna fel egymást, hogy egyáltalán mind a ketten emberi lények. Kopjáss Ferdinánd... Hja, Kopjáss Ferdinánd?... A legnagyobb birtokos a vármegyében, vagy azok közül egy... Igen nagy úr, olyan nagy úr volt az még, hogy soha négylovas hintó nélkül, éspedig négy ragyogó fehér ló nélkül, még a nevét se lehetett kiejteni... Olyan nagy úr, hogy ki se mondták a nevét otthon. Képviselő volt, a Tisza Kálmán legbelső huszárjainak egyike. Főispán is volt egy ideig, de annyira úr volt, hogy nem volt kedve hozzá.

Ó, Kopjáss Ferdinánd mondta –, Kopjáss Ferdinánd, Verebesen...

Azt nem tette hozzá, bár egy pillanat alatt minden eszébe villant, hogy odahaza nem volt más neve, csak az, hogy a “setét gazember”. Mert a családi hagyomány szerint Kopjáss Ferdinánd a nagyapa halála után nem restellt személyesen és négylovas hintón megjelenni náluk és összeszedni s elvinni minden iratot, ami feltalálható volt... Mindent, amivel igazolni lehetett volna a beszterédi uradalomban való részesedésüket. Sohase tudtak többet semmit kiásni belőle, ha mentek, kérték, a legridegebb elutasítás volt a részük, s pörölni sem lehetett, mert a nagymama minden írás nélkül adta ki azokat; szegény, kis tehetetlen nagymama, aki világért nem kételkedett volna egy Kopjáss Ferdinánd úri szavában. Így aztán Kopjáss Ferdinánd vágta zsebre az ő részüket is, volt a családi hiedelem. Mikor apja korán meghalt szegény, anyja beköltözött a városba, a Kollégium tövébe s diáktartásból nevelte fel sok gyermekét. Olyan tisztességes szegénységben éltek, amilyen illetlen gazdagságban a Kopjáss Ferdinánd családja, a lányát, Szidóniát Bécsben és Párizsban neveltette és férjhez adta az egyik főispán Miklovichy fiához... Ennek a lánya, Miklovichy Gizella volt a Kardics bácsi felesége... Így lett a kis gabonaügynök Kardicsből a város legnagyobb hatalmassága.

Szóval sógorok vagyunk mondta Kardics, és belekarolt a sógorába.

Így karon fogva mentek a Ferenc József körúton végig a városháza felé.

A Wesselényi utca sarkán megállottak, mert ott volt a Nagytakarék palotája. Egész új épület, amit már Kardics épített.

Csütörtökön este nálunk fogadóestély. Feleségeddel együtt szeretettel várunk. Igazán csúnya, csúnya dolog, hogy még egy vizitre sem érezted magad kötelezve, sógor és rokon létedre, édes egy Pistám. El ne maradjatok, mert érted megyek, és hat ökörrel vontatlak ki benneteket, ti morózus emberek... Szabad így elbújva élni, te. Nekem kell felfedezni a rokonságot?... De hát ez már így van, kiveszőben a régi magyar szokás, pedig az tartotta fenn a hazát ezer éven át, a nemzetségi összetartás.

Még egyszer hatalmasan megszoronganá a sógora kezét, aztán befordult a Wesselényi utcai főkapu felé.

Ő pedig mosolyogva s boldog megelégedéssel haladt tovább a városháza irányába.

A szíve körül valami nagy melegség volt. Az utca túlsó sarkán állott a városháza árkádos öreg épülete. Az emberek jöttek, mentek, valaki köszönt, zavartan és megriadva nézett oda, hogy el ne mulassza fogadni a köszönést. Egy vastag, fekete ügyvéd lengette meg a kalapját, a neve nem is jutott eszébe, az ellenzék vezére, a nagyszájú. Zsíros arcán gúnyos és egyben hízelkedő mosoly volt. Aha, dr. Martíny. A kaszinóból ismeri, még tegezi is, de eddig mi köze volt hozzá...

Mély és nagy lendületű kalapemeléssel fogadta a köszönést, aztán befordult a városháza kapuján.

Mikor a hajdú, aki őrt állott, kék ruhájában, piros zsinórokkal kihányt mentében, ahogy meglátta őt, azonnal feszes vigyázzállásba állott s tisztelgett.

No lám, ez is új dolog. Tizenhét éve jár be a városházára, de ezt még nem kapta meg. Ez a tisztelgés csak a polgármesternek járt ki, meg a főispánnak, a város teljes jogú urainak. Kis dolgokból lehet következtetni mondta magában.

A régi hivatali szobájához úgy lehetett legrövidebb úton felmenni s eddig mindennap úgy is ment, hogy a portáról egy üvegajtón bement a városház udvarára és hátul jobbra egy melléklépcsőn ment fel az első emeletre. A hátulsó fronton az adószámviteli osztály mellett volt a kultúrtanácsnok osztálya. De most nem ment az üvegajtóra, hanem felment a főlépcsőn, amely tágas volt, és piros szőnyeg futott fel rajta. A szőnyeg közepén lépdelve haladt fel az emeletre, hogy a polgármester ajtaja előtt elmenve jusson el egyelőre a maga régi helyére, az eddigi szobáiba.

A polgármester előszobáját hatalmas üvegfal jelezte.

Ahogy az előtt elment, hirtelen utánaszaladt valaki, a polgármesteri titkár futott utána s karolt bele.

De jó, hogy találkozunk, főügyész uram, kérlek alássan, a polgármester úr őméltósága már ikszszer kérdezte, be méltóztattál-e már jönni, meghagyta, hogy strázsáljalak, s amint megtudom, hogy itt vagy, azonnal fussak érted, méltóztassál kedves bátyám befáradni, őméltósága türelmetlenül vár.

Azonnal, csak leteszem a táskámat.

Á, la, la, parancsolj, kérlek alássan, majd én arról gondoskodom.

Ennek nem lehetett ellenállni s visszafordult és belépett a polgármester előcsarnokába, ahol hajdúk állottak, akik a beléptére mind mereven szalutálni kezdtek. Bementek a fogadóterembe, ahol ő mindig egy kicsit idegen volt, mert mindig szorongó érzéssel jött referádára, mindig azzal, hogy vajon milyen hangulatban kapja a méltóságos urat, meg fogja-e kapni, amit kér, mert neki mindig csak kérni, könyörögnivalója volt a tanügy érdekében, de sohasem számíthatott arra, hogy szívesen látott vendég lesz, mert sohase hozott, mindig csak vinni akart valamit. Egészen más az, kultúrát portálni, mint a jogügyi osztály embereinek, akik a pénzt szolgálják...

A fogadóterem nagyon nagy volt és meglehetősen homályos, kivált így novemberben, mikor az alacsony zömök ablakokon oly kevés örömfény jön be kívülről. Sokan voltak itt, mint mindig. Küldöttségek s instanciások[iii], mert a város a maga hatalmas szervezetével az egész lakosságnak a legfőbb jólét forrása volt. Mindenkinek erre fordult a szeme, minden szervezetnek ide kellett jönnie, hogy valamiképpen meg tudja indítani a terveit. Magánosok is csak idejárultak, mint a pap az oltárhoz, hogy rettenetesen összetört életükre valami kis jótékony esőt imádkozzanak le a hatalom felhőiből.

Egy vakmerő fiatalember azonnal elébe toppant az új főügyésznek s szemtelen közvetlenséggel bújt bele.

Egy pillanat, főügyész úr, kérem alázattal, a Zsarátnoki Újságban nagy riportot akarok csinálni a főügyész úr első napjáról. Ez még nem is volt. Az első oldalt adjuk oda, nagyon szeretném, ha egy bizalmas kis órát méltóztatna adni, hogy lediktálja a programját.

Mire ő megszólalhatott volna, még nem volt gyakorlata az elhárításban, a polgármesteri titkár már belefúrta magát kettejük közé:

Kedves szerkesztő úr, várjon kérem, várjon kérem, a polgármester úr őméltósága várja a főügyész urat.

De nagyon sürgős, kérem.

Ugyan kérem, reggelig még megcsinálhatja, reggel jelenik meg az újság, nem?... Tessék főügyész úr, tessék főügyész uram...

Ezzel már tessékelte is befelé a zöldre párnázott ajtón.

Odabent még egy üres szoba volt, előreszaladt és benyitott és beszólt:

Kopjáss főügyész úr.

Azonnal hallatszott ki bentről.

Aztán várni kellett.

Várni. Zsilipet állítottak a rohanó folyónak, és ő várt.

Kicsit le is volt forrázva az új főügyész, hogy mért kell annyit várni. Az első percben, ha beléphetett volna, még benne volt a Kardics bácsi kézfogásának, az ellenzéki vezér köszönésének, a hajdú tisztelgésének, az újságíró mohóságának, a titkár rohamának a szédülete. Ha azonnal belép, talán a nyakára lép a polgármesternek, de ahogy várni s csak várni kellett, lassan lehűlt mindez a forróság, és lassan mintha visszafelé csordogálna a vér az ereiben; a kilökött és felhevült vér lassan, szépen, a kultúrtanácsnoki állapot ijedező, lehalkított és reménytelen csörgedezésévé kezdett csillapulni, mert várni, az nehéz. A várakozás őrli meg az idegeket, az töri le a szarvakat, az oszlatja el legjobban az önbizalmat.

Érezte, hogy ma ő a nap hőse... Ki lehet bent, aki sürgősebb, fontosabb és nevezetesebb nála.

A titkár is kiszaladt a várakozókhoz, bizonyára, hogy újságolja s csillapítsa őket: Talán arról beszél, hogy most várni kell, várni kell, mert bent van, mindenki látta, az új főügyész van bent... S neki az az érzése volt, hogy senki sincs bent a polgármesternél, csak őt akarja megváratni, hogy el ne bízza magát... Ó, ravaszok ezek... Politikusok, tudják, hogy kell az embernek letörni a reményeit... Minden fegyver közt a leggonoszabb éppen ez: a megvárakoztatás... Milyen büszke, aki azonnal bemehet, akármikor bemehet... aki csak úgy jön, megy, akárki van odabent, mert ő odatartozik, neki szabad, neki lehet, ő bizalmas viszonyban van... De várni s várakozás közben a kínok minden szennyét végigereszteni magán... Mert most egyszerre mi jut eszébe... A polgármester Makróczy barátja. Hátha egyszerűen nem veszi tudomásul a közgyűlés határozatát, hátha megpetícionálják a választást, megsemmisítik, s akkor mindennek vége, mehet vissza a lehetetlenségbe, vándorolhat ki a városból...akkor nem marad más hátra, mint elfogadni az apósa ajánlatát és nyolcvan holdon gazdálkodni, meginni a bort, amit termel, mert eladni úgysem lehet...Ah, de mit akar ez a polgármester s nagy léptekkel kezdett járkálni le s fel a szobában. Az egyik ablak mellett fel volt akasztva az új városháza tervrajza. Már régen vajúdik ez is, az új városháza építése, mert ez a mostani már öreg, nem fér el benne a város, s nem elég díszesek a reprezentációs termek, próbálta megkeresni a polgármesteri irodákat, a fogadószobákat... Elunta, újra abbahagyta, s összevágta a fogát: meg van választva, nem fogja felajánlani a pozícióját... Még olyan lehetetlen gondolatai is voltak már, hogy talán azt akarja a polgármester előkészíteni evvel a megvárakoztatással, hogy ő magától lépjen vissza. Lássa be, hogy úgysem tehet semmit. Nem is köteles rendelkezésére állani. Hogy is lehetne az, hogy egy fiatalember csak belép és egyszerűen intézni akarja a legkényesebb dolgokat... Tudta, hogy a polgármesternek kegyencei vannak, mindent azokkal intéz el és másokat, a legtöbb tanácsnokát, kutyába se veszi. Most ő menjen bele valami ilyen félszeg helyzetbe? Ilyen lehetetlen állapotba?... Nem, ez nem volna élet, s ez nem ad semmire lehetőséget... De mi a nyavalyát akar hát ezzel a hosszú várakoztatással?

Most a titkár fut be, egyenesen benyit s jön vissza:

Azonnal, azonnal int feléje bizalmasan, s el.

Mit vigasztalja őt ez a gyermek: Ez is milyen kellemetlen figura. Keék Imrike. A Keék család a város egyik legelőkelőbb családja, mindig tele van velük az iskola, neki is volt egy osztálytársa, Keék Feri, s volt akkor egy jogász, Keék Duckó, a legnagyobb lump, most a megyénél van, főszolgabíró... Ezek birtokba vették a várost, mindenütt ők vannak, hát ez rettenetes, ennyi ideig várni. Az Imrike már vissza is jött valami iratcsomaggal, bemegy, ahogy az ajtót nyitja, bentről beszéd hallatszik. Ez egyszerre megnyugtatja, s minden feszültsége, sértődöttsége elmúlik.

Hiszen, ha vannak bent, az más...

Hát akkor természetes, hogy nem hívhatja be a polgármester. Letörüli a homlokáról a kiverődött verejtékcsöppeket, s egészen másképpen kezd gondolkozni.

Így még jó, hogy ő itt van, a belső fogadószobában, mert kint mindenki azt hiszi, hogy bent van az öregúrnál. Mindenesetre jobb, mintha kint volna a várakozók közt, mert akkor nem tudna kitérni a kérdezések elől, s egyelőre semmit sem tud és semmit sem szabad mondania. Isten ments, hogy újságíróval szóba álljon, míg információt nem kap a polgármestertől, hogy mit kell mondania.

Kijön az Imrike.

Már végeztek.

Erről rájön, hogy minden zavart ez a fiú okozott azzal, hogy nem mondta meg, hogy hát ki van bent? De mért is nem kérdezte meg tőle. Ezen gondolkozik, míg az Imrike odaáll elé, s az esti vacsoráról kezd beszélni. Ez is ott volt és nagyon víg dolgokat csinált. Állva, ülve, fekve ivott ki egy-egy pohár pezsgőt nyelés nélkül, úgyhogy csak beletöltötte a torkába, s az lecsúszott; el sem köhintette magát.

Nagy jövője van a közigazgatási pályán.

Bent csengetés. Imrike bemegy, s már nyitja is az ajtót. Szívdobogva lép be, mint az oroszlánbarlangba.

Á, szervusz mondja a polgármester.

3.

Az öregúr szakállas, deres, rendkívül ápolt, igen elegáns kis öreg úr. Irataiba mélyedve ül az asztalnál. Az asztala olyan óriási, mint egy vár. Hozzá van építve egy másik asztal, és számtalan fiókja van, s egyáltalán semmi sincs a felszínén. Csak éppen a napi posta, amit azonnal szignál, s küld ki. Van egy csengősor előtte, hol ezt nyomja meg, hol azt.

Á, szervusz ismételte, s porcelánfogai kicsillognak –, szervusz, kedveském, ülj csak le, pajtikám.

Ő állva marad, s a polgármester elég sokáig turkál az iratokban, akkor feláll.

Mi az, hát nem ültél le? No, gyújts rá. Nagyon jó, hogy jössz, már vártalak.

Ezer bocsánat, méltóságos uram, de Kardics bátyám elfogott az utcán, és miatta kicsit elkéstem. Sógorom egy kissé...

A polgármester felvonta a szemöldökét. Kis, vastag szemöldöke van, nem olyan elegáns, mint a szakálla, csak olyan kis pamacs.

Kardics... a Takarék...

Igen.

Hát az neked sógorod?

Igen, a felesége Kopjáss Ferdinánd leányá. Voltaképp csak olyan magyar sógorság, méltóságos uram, mert Kopjáss Ferdinánd atyámnak volt unokabátyja.

A polgármester előrejött, s azt mondta:

De hisz az nagyszerű, no, de hisz az nagyszerű s úgy veregette meg a vállát, mintha rettenetes nagy szerencséhez gratulálna. Parancsolj helyet, kérlek alássan.

Rendkívül nagy bőrfotelek voltak a tágas szobában, sarokszoba az, mind a két oldalra ki lehet nézni az utcára. Már ismeri ezeket a foteleket, de most, mikor beleült, úgy érezte, mintha még sohase ült volna bennük. Ha eddig bejött referálni, rendszerint állott a polgármester íróasztala előtt, még életében így bele nem ült, hogy egész hátra üljön, s megvesse a hátát. Igen jó érzés volt ez, érezte, hogy ül. Eddig olyan ideiglenes és kényelmetlen érzés volt, elnyomott érzés, alig várta, hogy szabaduljon, most ez eszébe sem volt, hanem egy jó szivart választott ki, s nagyon alaposan gyújtotta meg.

Parancsolj csak, parancsolj. Nohát, hogy aludtunk az éjszakai muri után... Nekem; sajnos, hamar el kellett mennem, mert a feleségem, sajnos, nincs jól, de hallom, hogy nagyszerűen sikerült, s kitűnően mulattatok. Még táncoltál is.

Én? mondta csodálkozva, mert a tánc az csak nagyon későn, egész reggel felé lehetett, el is felejtette, akkor, mikor már nem volt ura magának.

Nahát annak úgy is kell lenni mondta a polgármester, s a fogai most még jobban villogtak. Olyan furcsa volt hamuszín öreg bőre s a friss fehér fogak, szinte kísérteties volt. Hát csak azt akarom mondani kedveském, hogy az újság... ez az első... mindig az újság az első... mert a közönséget tájékoztatni kell... tehát programot kell adni, mert ezt várják.

Figyelt az öregúr szavaira. Olyan laposan beszélt, olyan színtelenül, fordulat nélkül, szürkén. Ha az ember ránézett, azt hitte, ez egy roppant szellemes ember lehet, akinek szavaiból csak úgy sistereg az ész, egyáltalán az a hite volt, hogy rendkívül eszes, hogy úgy fog az esze, mint a borotva. De ha megszólalt, az ember lehűlt és várta, hogy mit is akar, hova lyukad ki, mi lesz ebből, és mindig segíteni szeretett volna neki az ember, hogy szavakat adjon a szájába, kisegítse, mert nem leli, mit akar mondani.

Nagyon vigyázni kell. Egy szóval se többet... ugye... De hiszen te nagyon okos ember vagy, pajtikám...

No, most mit fog mondani. Mit kell hát. De nem szólt, csak szívta a szivarját. Úgy szopogatva szívta, mintha azzal bedugná a száját, mintha a szivar is csak arra való volna a szájában, hogy ki ne mondhassa; amit akar. Sok dolga is volt vele. Szipkát sose használt, hanem elrágcsálta a szivart, nedves volt az, és cafatos, és a szája szélén dohánydarabok maradtak, s azt le nem törölve, ott maradt, oda is száradt, s új dohánylevél-cafatok ragadtak mellé, lassan egész olyan volt a szája, mint egy fekete katlan a frissen mosott fehér fogakkal, az ember kénytelen volt arra gondolni, hogy a fogait a szobalány tisztogatja puccpasztával, azért ilyen fehérek a sok dohányzás mellett is.

Ő megszólalt.

A csatornázás...

Nem mert többet mondani, nem is tudta, hogy jut éppen ez az eszébe. Persze, ma reggel, mikor hazulról eljött, a csatornázással foglalkozott.

Igen... az nagyon jó... ez a közélet rákfenéje... mondta a polgármester. A csatornázás...kell... nagyod is kellene... el vagyunk maradva, nagyon jó volna megcsinálni... hangulatot kellene mellette csinálni... csak sok az ellenzék... az öregek közt... mert persze... mindenki fél a kőccsígtül...

Bólogatva nézett a szemébe. Szeretett egy-egy szót különben választékos beszédjébe belekeverni úgy, ahogy a nép mondja: “kőccsígtül... Így mondta: “kőccsígtül...“

Megvakarta a fejét.

Meg kell mondani nekik... csak mindent meg kell mondani... lehetetlen, hogy még ma sincs csatornázásunk... csak éppen a szűk belterületen... addig pedig nem lehet az utcaburkolattal se semmit csinálni... mert ugyi először a csatornázásnak kell meglenni, azzal kapcsolatban jöhet csak az útburkolás, ugyi?...

Tökéletesen, méltóságos uram.

Mondd csak, hogy Béla bácsi. Annak nagyon örülök... hogy Kardics a sógorod... nem is tudod elbírálni, mennyire örülök neki...

Csütörtökön náluk vagyunk vacsorára. A feleségemmel tette hozzá.

Ugyi... csütörtökön... no isz akkor ott találkozunk... A feleséged... Kicsit köhögött, hogy belepirosodott.

Milyen lány is a feleséged?...

Szentkálnay.

Szentkálnay!... a Szentkálnayakból?...

Igen, méltóságos uram.

Béla bácsi... tette a karjára száraz, kiaszalt kezét.

Béla... bácsi... Aztán a második a jogügyi osztály átszervezése, ugyi... erről muszáj szólani, mert a jogügyi osztály nem népszerű... Át kell csoportosítani... aki a jobb asztalnál ült, azt a bal oldali asztalhoz, aki a bal oldalinál ült, azt a középasztalhoz... ugyi... mert itt népszerűséget kell szerezni a jogügyi osztálynak... hehe, pajtikám.

Megértette, hogy az átcsoportosításnak nem szabad gyökeresnek lennie, csak névlegesnek.

Tökéletesen értem méltóságod intencióit.

Te mint homo novus, nem vagy kegyeletre kötelezve, se kímélet, semmi... nagyon örülök, hogy ilyen szerencsés volt a közgyűlés választása, mert meg kell vallanunk, itt sok anomália van... Anomáliák megszüntetése, ugyi, pajtikám, ez az új főügyész első kötelessége... Embereket kell kicserélnünk és új embereket behozni, mert ezt egy régi ember, aki a nexusokban benne van, nem teheti meg, de egy új ember... mert a nexusok úgy belenőnek, úgy beszövik a hivatalfőnököt, mint a pók... ugyi, pajtikám... Ellenben neked szabad kezed van... új seprő a városházán... ez nagyon jó, legjobb szó... új seprő... ez nagyon jó, nem is kell más, ebbe minden benne van, ugyi, pajtikám... új seprő, hehe. Nem lesz itt baj semmi, barátocskám... Jó szó az új seprő, he?

Kitűnő, méltóságos uram. Kitűnő.

Hsss... Lesznek dolgok... hsss...

Elmosolyodott magában, de óvakodott, hogy ez az arcán is meglátsszon, mert nem tudta még, hogy ez valóban Wagner ellen megy-e...

Az amerikai kölcsön meglesz, méltóságos uram?... Azt praktikus és jövedelmező dolgokra kell fordítani... Befektetésekre...

Remek mondta a polgármester, s a szivart kivette a szájából, és soká nézett rá. A kis bogár szeme élesen csillogott, s ismételte a szót: Remek... A miniszter is ezt üzente... Hogy csak praktikus és jövedelmező dolgokra ad pénzt, ha meglesz a... az amerikai kölcsön... Hát mire kell a pénz? Ugyi, pajtikám... Mi a legjobb befektetés ma?... No?....

Ő hirtelen végigvizslatta a közelmúltat, hogy miről is beszéltek legtöbbet. Igazán ő nem érdeklődött ilyen dolgok iránt, reá nem tartozott, de most kísérteties tisztasággal tűnt fel előtte, hogy a Sertéstenyésztő panamáiról volt legtöbb szó. Ez félig-meddig a város vállalkozása volt; de csőd előtt áll. Vakmerően kibökte.

Közgazdasági alakulatok... teremtése... és lábra állítása.

Na, na.

A Sertéstenyésztőre roppant szüksége van a városnak.

Á, á... mondta a polgármester elragadtatással...

Annyira meg volt hatva, hogy felállott a székből, és egy percig csak állott.

Ez nagyon jó mondta –, ez nagyon jó. Erre nem gondoltam... De ez nagyon jó...

Ő megérezte, hogy most valahogy rátapintott a legnagyobb bajra, s lassan kezdte azt érezni, hogy ez az egyetlen, amire egy krajcárt sem szabad adni. Még bele is izzadt ebbe a gondolatába. Semmit se tudott a Sertéstenyésztőről, csak azt, hogy a Szentkálnay veje, Boronkay Feri... és hirtelen kezdett már megint elpirulni... Magdaléna... Hogy Boronkay ellopta a Sertéstenyésztő egész alaptőkéjét, villát építtetett belőle saját magának, ezért megy csődbe a Sertéstenyésztő... Most kezd arra gondolni, hogy lehet, hogy igaz...