A SZERZŐ MEGJEGYZÉSEI

Ez a könyv regény. A benne szereplő helyszínek, események és személyek kitaláltak, eltekintve néhány fontos kivételtől, melyekre a könyv végén található köszönetnyilvánításban térek ki. Minden, ami a part menti útvonalon haladó Hurtigrute postahajó, a Prinsesse Ragnhild 1940. október 23-án bekövetkezett tragédiájára vonatkozó külső körülményeket illeti, történelmi forrásokon alapul.

Ezek közé tartozik a hajó alaprajza, mely a stokmarknesi Hajózási Múzeum egy segítőkész munkatársának köszönhetően került a kezembe. Az alaprajzon kívül a katasztrófa leírása a salteni kerületi bíróság által lefolytatott vizsgálat és tanúkihallgatás dokumentumain, valamint a batnfjordsørai Knut Indergård hajóskapitány tanúvallomásán alapul, mely mindeddig ismeretlen volt a szélesebb nyilvánosság előtt. A kapitány elbeszélésére a nordmørei Norvég Hajózástörténeti Társaság segítségével találtam rá, a tanúvallomás új szempontból világítja meg a történteket.

Indergård kapitány a legénységével – a Moldéból származó Petter Søholt kormányossal, John Brevik smølai gépésszel, Hans Lie kristiansundi segédgépésszel és Oskar Mortensen stewarddal – Norvégia második világháborús történetének legnagyobb egyéni mentőakcióját vitte végbe anélkül, hogy bármilyen elismerésben részesültek volna.

Ezt a könyvet az MK Batnfjord teherhajó hős legénységének ajánlom, akik a tragédia napján több mint 140 norvég utast és német katonát mentettek ki a jeges tengervízből, valamint azoknak az utasoknak, akiket nem sikerült megmenteniük, és akik a tenger temetőjének mélyén alusszák örök álmukat.

PROLÓGUS

Dagens Nyheter, 2006. augusztus 4.

Az orvos

Hans Falck emberek ezreinek életét mentette meg. Azon az áron, hogy saját gyerekeinek születésnapjáról gyakran megfeledkezett.

Írta: John O. Berg

Libanon, 1982. szeptember

Egy fiatal orvos vág át sietős léptekkel a bejrúti Shatila menekülttábor elsötétített körzetén. Egyik kezében méretes, piros elsősegélytáskát tart, a másik karjában pokrócba csavarva egy újszülött csecsemő lapul.

Hans Falck érzi a puskapor és az emberi ürülék szagát, ez a bűz végigkíséri majd az életét az elkövetkező évtizedben, és mindig erre az estére emlékezteti majd. Arra az estére, amikor a keresztény milícia, a falangisták behatoltak a táborba azzal az ürüggyel, hogy rejtőzködő palesztin terroristákat keresnek. A mészárlás elkezdődött, a falangisták senkinek sem kegyelmeznek. A férfi körül elszórt kiáltások és puskaropogás hallatszik.

Hirtelen rakéta hasítja ketté az égbolt sötétjét, a barakkok egy pillanatra valószínűtlenül ezüstszürke árnyalatot öltenek. A férfi megtorpan. Szeméthegyek, segélyszállítmányok fejadagjai és vodkásüvegek között halottak hevernek: fiatalemberek levágott nemi szervekkel, felvágott hasú terhes nők és gyerekek, kicsi gyerekek. Balra, a látótere szélén egy halom holttest: asszonyok karjukban gyerekkel, egymást szorosan átölelő férfiak, valamennyiük homlokán golyó ütötte apró bemeneti nyílás. Közvetlen közelről lőtték főbe őket.

A rakéta fénye elhal, ugyanolyan hirtelen, ahogy egy lámpa lekapcsolódik. A tábor déli kijáratánál felrémlik az imént felrobbant alacsony épület, a fal maradványait katonák állják körül.

Egyszerre felhangzik a csecsemő cérnavékony hangú, átható sírása. Falck fedezékbe húzódik egy szemeteskonténer mögé, letérdel, és megpróbálja álomba ringatni az újszülöttet.

Vajon látják őket? Nem, jól rejtve vannak.

Muszáj csinálnia valamit, különben elveszik tőle a gyereket. Kinyitja az elsősegély-táska cipzárját, kirázza belőle a sóoldatos és alkoholos műanyag flaskákat, egy összecsukható hordágyat, ami túl sok helyet foglal el a katéterek, a sztetoszkóp és a vérnyomásmérő mellett. Ráadásul a készülékek éles szélei felsérthetik a kicsi fejét.

A táska egyik külső zsebében egy palack Johnnie Walker Black Label márkájú whisky lapul. Ajándékba kapta a palesztin vezetőktől, akikkel az imént találkozott. Sejti, anélkül hogy pontosan tudná: mostanra már mind halottak.

Kinyitja az üveget, és belemártja az ujját. Aztán odatartja a csecsemő orrához, hagyja, hogy a kicsi belélegezze az alkohol gőzét, majd beügyeskedi az ujját a gyerek szájába. A kicsi az újszülöttek felfoghatatlan erejével szopni kezdi, nyöszörög egy kicsit, aztán elhallgat. Hans óvatosan kialakít egy fészket a táska alján, belehelyezi a kis testet, és befedi könnyű gézpólyával és nyomókötésekkel. Aztán összehúzza a cipzárt.

Hans Falck felemeli a táskát, és elindul a milicisták irányába. Már ebben az időben híres a sármjáról és a meggyőző erejéről, egy kollégája szerint „adóellenőröktől kezdve magas rangú politikusokon át nikábba öltözött nőkig bárkit képes elcsábítani”. De ezen a rettenetes estén 1982-ben Falck doktor élete legnehezebb próbatétele előtt áll. Egy mészárlás kellős közepéből kell kijuttatnia egy újszülött gyermeket.

Libanon, 2006 nyara

Csaknem huszonöt év telt el a palesztin menekülttáborokban lezajlott, az egész világot megrázó vérengzések óta. Azóta sok minden történt. Néhány dolog azonban nem változott: Libanon továbbra is háborús övezet, Hans Falck pedig ugyanolyan napbarnított bőrű, könnyűléptű és kisfiúsan elbűvölő, mint a hetvenes évek nehéz időszaka alatt, amikor a bergeni hajózási vállalkozó fia proletárnak öltözve flörtölt a lányokkal azt állítva, hogy a forradalom után az első dolga lesz államosítani az apja hajózási cégét.

– De a cég már azelőtt csődbe ment, hogy idáig eljutottunk volna – jegyzi meg Falck, miközben odasúg egy bókot egy palesztin színésznőnek, aki elhalad a bárpult előtt a Mayflowerben, a legendás szállodában, ahol Falck{1} bejrúti tartózkodásai alkalmával mindig megszáll.

– Mi csak úgy hívjuk, Hans Saqr – mondja elpirulva a fiatal palesztin nő. – A saqr annyit tesz arabul, hogy sólyom.

Hans természetesen két Johnnie Walkert rendel, jég nélkül. PLO-pálinkát kell innunk, magyarázza.

– Egészségünkre! – emeli fel a kristálypoharat. – Igyunk az élőkre, a holtakra és az elnyomottakra!

Nos, ha valahova, akkor ebbe a társadalmi osztályba Hans biztosan nem tartozik. A hatalmas és befolyásos Falck dinasztia sarja, akik az egész huszadik században központi szerepet játszottak a norvég társadalmi életben mint hajótársaságok tulajdonosai, mecénások és politikusok. Hans nagyapja, „Öreg Thor” Falck ismert hajótulajdonos volt, amikor a világháború alatt odaveszett egy hajóbalesetben, és posztumusz megkapta a Hadikereszt karddal kitüntetést a part menti ellenállás megszervezésében betöltött szerepéért.

Azóta a Falck nemzetség két különálló ágra szakadt. A bergeniek, akikhez Hans is tartozik, egy Fana városától délre eső birtokon élnek. Rossz nyelvek azt állítják, hogy annak idején a bergeni ágat igazságtalanul kisemmizték, amikor az alapító Öreg Thor vagyonát elosztották. Vajon a jövőben számíthatunk egy örökösödési vitára a bergeni és oslói Falckok között?

– Á, dehogy, ilyesmi soha nem fog előfordulni, azt megígérhetem – kiált fel Hans. – Kommunistaként elvből ellenzem az örökösödési jogot. Semmi nem erősíti fel annyira a társadalmi egyenlőtlenségeket, mint az örökösödés. – Ráadásul – teszi hozzá mosolyogva – az, hogy egyszer elveszítettük minden vagyonunkat, az épphogy előnyünkre szolgál. Az a mi szerencsénk. Az a gazdagok problémája, hogy egész életükben attól kénytelenek rettegni, hogy egyszer elveszik tőlük a vagyonukat. Az ember akkor szabad igazán, amikor mindent elveszített.

A család másik ágáról, a Falck-birodalom úgynevezett oslói szárnyáról ezt nem állíthatjuk. Hans nagybátyja, Olav Falck volt honvédelmi miniszter, a befolyásos SAGA csoport igazgatója, melynek a főváros közelében fekvő Rederhaugen nevű birtokukon van a központja. Olav Falck egy rejtőzködő híresség, akinek a vagyona egyes adatok szerint úgy tízmilliárdra rúg, és akinek a befolyása pénzben kifejezhetetlen.

Csak nem a norvég történelemből jól ismert klasszikus szakadék rémlik fel előttünk, a vállalkozó szellemű part mentiek és az oslói közigazgatási elit között?

– Minket, bergenieket nem érdekel a főváros – nevet fel Hans. – Hogy őszinte legyek, amikor a kontinensre vagy a Közel-Keletre repülök, soha nem szállok le Oslóban, csak ha muszáj.

Bergeni lokálpatrióta, idealista, radikális baloldali. Hans Falckra sok jelző ráillik. Szinte bármiről folyik a diskurzus, készen áll a frappáns válasszal, és szája sarkában huncut mosoly játszik. De ismerősei szerint Hans olyan, mint egy matrjoska baba: minden lemálló réteg alatt ott lapul egy új. A fél Közel-Kelettel pertuban van, vezető politikusokkal csakúgy, mint a Hamra Street taxisaival, de a legközelebbi hozzátartozói számára örök rejtély marad. A férfi, akinek ragályos nevetése visszhangzik a szálloda előterében, több szenvedés szemtanúja volt, mint bármelyik honfitársa a generációjából, mégis, mintha ez nem hagyott volna rajta nyomot. Az orvos, aki szakmai berkeken kívül is messze földön híres arról, hogy védtelen áldozatok ezreinek életét mentette meg a világ konfliktusövezeteiben, nemegyszer feledkezett meg saját gyerekei születésnapjáról. A feminista, aki az első sorban vonul a március 8-i, nőnapi felvonuláson, kivétel nélkül valamennyi nőjéhez hűtlen volt. De Hans Falcknak erre is van magyarázata:

– Hogy Hemingway-t idézzem: „Kedvelem a kommunistákat, ha orvosok, de gyűlölöm őket, amikor papok.” Én is csak esendő ember vagyok, ahogy mindenki más.

Van bármi is, ami ki tudja hozni a sodrából?

Van bizony.

Az, amikor felteszik neki a kérdést, hogy szeretett-e valaha mást életében, mint a világ elnyomottait és a saját tükörképét. Most először zavartan néz félre, és fészkelődik a széken. Nem felel, de tulajdonképpen mégis választ adott.

Libanon, 1982 szeptember

A milicisták méterekről bűzlenek a szesztől. Inkább ez, mint a halál szaga, fut át Hans agyán. A fiatal katonák ködös tekintettel, orruk és szájuk előtt maszkkal fogják rá a fegyvereiket. Kissé hátrébb puskaropogás, kiáltások, aztán csend.

– Folyamatban van egy palesztin terroristák elleni hadművelet – mondja egy hadnagy. – Külföldiként addig volt lehetősége elhagyni a tábort, amíg elkezdődött az akció.

A falangista közben rágyújt egy cigarettára.

– Az, hogy nem használta ki ezt a lehetőséget, arra utal, hogy maga is a militáns csoportok egyikének a tagja.

A legfiatalabb katonák közül néhányan – tizenévesek lehetnek – puskájukat megmarkolva előrébb lépnek.

– Egy szülésnél segédkeztem – feleli Hans.

– A ma csecsemői a holnap terroristái – mondja a hadnagy dühösen, hogy a nyála is fröcsög. – Hol a gyerek?

Hans észreveszi, hogy annyira izzad a tenyere, hogy a táska majdnem kicsúszik a kezéből. Ha a kicsi egyet nyekken, vagy megmotozzák, mindkettejüknek vége.

– Nem tudom – feleli Hans. – Utoljára azt láttam, ahogy megrohamozzák a kórházat.

– Hova valósi?

– Norvégiából… keresztény ország… Izrael-barát… erős kapcsolatok…

A hadnagy elfintorodik, és néhány szót vált a mellette álló férfival. Aztán odabiccent Hansnak.

– Elmehet…

Hans megkönnyebbülten fellélegzik.

– …miután ellenőriztük a táskát.

Most mit csináljon? Finoman lehelyezi a táskát a földre. Óvatosan széthúzza a cipzárt. A katonák fölé hajolnak. A gyerek arca el van rejtve, de Hans látja, hogy a takaró nagyon-nagyon finoman megmozdul, ahogy a kicsi levegőt vesz.

Vajon más is észreveszi?

Hans megragadja a Johnnie Walker-palackot, és odatartja a hadnagy elé.

– Maguknak nagyobb szükségük van rá, mint nekem – mondja.

A libanoniak szemügyre veszik a címkét. Szerencsére nem gyanakodnak a táska tartalmára. A tiszt elveszi az üveget.

– Get lost – böki oda.

A keze olyan erősen remeg, hogy Hans képtelen behúzni a cipzárt, súlytalannak és kábultnak érzi magát, ahogy ellépdel a libanoni falangisták sorfala között a szabadság felé, és azzal vigasztalja magát, hogy ha most lőnének a katonák, egymást találnák el. Hans Falck a kocsijával visszamegy a szállodába, ugyanabba, ahol most, huszonöt évvel később egy sötétbarna bőrkanapén üldögélve sötét árny suhan át markáns arcán.

– Mi lett a gyerekkel?

– Mások gondjaira bíztam. Megígértem az édesanyjának, hogy soha nem árulom el a valódi személyazonosságát, és ezt az ígéretemet be akarom tartani. De remélem, jobb élete lett, mint az anyjának.

1. Rész

A szakadék

1. FEJEZET

A szárnyaló sólyom

Szása nagyanyja rég megjósolta, hogy a család vagyona már azelőtt semmivé lesz, hogy ő maga jobblétre szenderül. Hogy pontosan mit értett ez alatt – halhatatlanná nyilvánította magát, vagy megátkozta az őt túlélő leszármazottait –, azt senki nem tudta. Vera Lind nem hiába volt regényíró, de az összes története közül, melyeket valaha mesélt, Szását ez rémítette meg a legjobban.

A lányt valójában eredetileg Alexandra Falcknak keresztelték, de a nagyanyja ragaszkodott hozzá, hogy Szásának, sőt Szásenykának, azaz kicsi Szásának szólítsa gyerekkorában a lány orosz dédnagyapja emlékére, akit senki soha nem látott, még képen sem.

Alexandra álmatlanságtól szenvedett, ma is korán kelt, tengerészkék pólót húzott magára és elegáns tweedzakót. Kellemetlen feladatok előtt fontos a korrekt öltözék. Előző nap felfedezte, hogy az egyik ösztöndíjas kutatójuk, akinek ő volt a témavezetője, az alapítvány 1970-es éves beszámolójához tartozó dokumentumok között kutakodott. Ez egyértelmű megsértése volt a kutató által aláírt titoktartási megállapodásnak, és Alexandra komolyan vette a megszegett ígéreteket.

Az ösztöndíjas kutató szaglászása már önmagában kellemetlen, de mindenekelőtt tünete volt valami másnak. Érezte, mint amikor egy fuvallat a levegőben előre jelzi egy új évszak beköszöntét: régóta rejtőző történetek törnek a felszín felé.

Vajon mit értett a nagyanyja azon, hogy az igazság és a család iránti hűség szemben állnak egymással?

Szása bezárta maga mögött a kapuslakás ajtaját, ahol a családjával lakott. A lányai a barátnőiknél vannak a nyaralójukban, Mads pedig üzleti úton Ázsiában. A férje már a házasságuk elején utalt rá finoman, hogy talán nem a legszerencsésebb ugyanabban az ingatlanban lakni, ahol a családi cég központi irodája és több rokonuk lakóhelye is található. Szása pokolian dühös lett ennek az említésére is, amilyen olyankor lesz az ember, amikor valaki kimond egy nyilvánvaló igazságot valamiről, amit az ember nagyon szeret.

A költözés szóba sem jöhetett.

Rederhaugen mindössze egy rövid hajóútra volt a fővárostól nyugatra. Szása végigsétált a juharfákkal szegélyezett sétányon az autófordulóig. Az éjjel a fagy sápadt színekkel festette át a tájat. Jéghideg szél csapott a nő arcába, és átfújt a kabátján. Akarata ellenére vacogott a foga.

Hiába lakott itt egész életében, még mindig megigézte a hely varázsa. Ez az ő világa. A birtok és a család egy és ugyanaz, mintha a teste folytatása lett volna, a nyugati oldal lekerekített sziklái, ahol gyerekként sokat fürödtek, a stégek és a csónakházak a déli csúcson, a nyaranta smaragdzöldben pompázó, gondozott gyepszőnyeg, mely elnyúlt egészen a sűrű, susogó fenyőerdőig, ami a keleti oldalon nyíló függőleges szakadékig tartott, ahol Vera írókunyhója is állt.

Az autóforduló télire elzárt szökőkútja mellett elhaladva továbbment a kaviccsal leszórt ösvényen a tojáshéjszínűre vakolt háromemeletes kastélyépület felé, mely a fűvel benőtt magaslat tetejéről méltóságteljesen őrködött a birtok felett oszlopsoraival, tornácával, kovácsoltvas erkélyeivel és oromcsipkés pártázatú vártornyaival.

Alexandra természeténél fogva konzervatív beállítottságú volt. A változás puszta gondolata is rémülettel és nyugtalansággal töltötte el. Egy veszekedésük során Mads rámutatott, hogy az ő hátterével – egy szép napon majd Szása és testvérei öröklik az ország talán legnagyszerűbb magántulajdonban levő ingatlanát, egy milliárdos forgalmú cégcsoportot és egy humanitárius alapítványt – az ember valóban nem sokat nyerne a forradalmi társadalmi változásokon. Ez igaz volt, de Szása konzervativizmusa ennél mélyebben gyökerezett: amikor vészhelyzet van, egyedül a család számít.

Szása számára a család iránti hűség mindennél többet jelentett, és amikor a család hangadói konfliktusba keveredtek – a nő nagyanyja és domináns apja például úgy éltek immáron fél évszázada ugyanazon a birtokon, hogy gyakorlatilag nem beszéltek egymással –, akkor az ő feladata volt, hogy megtalálja az egyensúlyt a szélsőségek között.

Szása kinyitotta a földszinti ajtót a főépület hátulján. Belépve továbbment a könyvtár és a dolgozószobája felé. A fachjában egy képeslap várta Finse 1222 felirattal: Ne felejtsd a túrát a Hardanger gleccseren! Szeretlek. M.

Madsra jellemzőek voltak az ilyesfajta apró meglepetések. Szása szíve megmelegedett a gondolatra, hogy a férje keresett egy finsei képeslapot, és mielőtt elutazott, gondja volt rá, hogy elküldje neki. Fiatalabb korában elhessegette volna az egészet, mint otromba próbálkozást, hogy a pasas bevágódjon nála, de most már biztos volt benne, hogy szeretetből teszi.

Letelepedett a barna Eames-fotelba.

A SAGA Alapítvány múzeumi igazgatójaként ő volt az állandó alkalmazottak és a doktori ösztöndíjasok személyzeti felelőse. Kinyitotta a határidőnaplóját. 08.00–08.10. Megbeszélés. Az órára pillantott. Még van egy negyedórája. Rossz előérzete volt a megbeszéléssel kapcsolatban.

Az utóbbi évben a nő egy ambiciózus együttműködési projekt előkészületeivel foglalkozott, melyet a freiburgi állami levéltár hadtörténeti részlegével, az Abteilung Militärarchivval terveztek. Amikor kívülállóknak beszélt a projektről, azok gyakran égre emelve forgatták a szemüket. A kutatás cseppet sem volt menő, sem szexi, de Szását ez egyáltalán nem érdekelte. Számára olyan volt, mintha maga a történelem lépne elő a levelekből és a kurta táviratokból. Az ilyesfajta aprólékos kutatómunka tökéletesen kielégítette. Igaz ugyan, hogy a nagyanyja gyakorta mondogatta, hogy a történelem semmivel nem objektívabb, mint egy regény, de ez csak Vera egyik szokásosan túlzó megállapítása volt.

A német levéltárakkal való együttműködés célja az volt, hogy adatokat gyűjtsenek a második világháború ideje alatt norvég területen állomásozó több százezernyi német katonáról. A digitalizált rendszerben a rokonok, történészek vagy mások rákereshettek nevekre, dögcédulák adataira vagy bármi másra, és hozzáférhettek a rendelkezésre álló adatokhoz. A logisztikai kihívás nem volt lebecsülendő, de Szása apjának terve szerint az volt a cél, hogy az alapítványt jobban megismertetik Németországban is.

Kopogtak, majd kisvártatva újra, de a nő nem szólt ki, mielőtt a saját órája is el nem ütötte a nyolcat.

– Tessék!

Sindre Tollefsen ösztöndíjas hallgató lépett be az irodába. Ruhája kopottas, koponyáján a kopasz foltok addig húzódtak fölfelé, míg egybefolyva vettek körül egy szanaszét álló, kócos hajtincset. A férfi bizonytalanul, tekintetét el-elkapdosva nézte a nőt. Nagyjából egykorúak lehettek.

– Foglaljon helyet! – mondta a nő, és a férfi szót fogadott. Szásának eszébe jutott a rengeteg ember, akiket az apja különösebb indoklás nélkül elbocsátott életében.

Vajon hogy bírta az öreg, amikor számára ez az egész ennyire kellemetlen?

– Amint tudja – krákogta Alexandra bizonytalanul –, a SAGA Alapítvány már jó ideje együttműködik több egyetemmel, és ösztöndíjasainknak lehetőséget biztosítunk, hogy doktori tanulmányaik ideje alatt az alapítvány levéltárában kutassanak. Ennek az együttműködésnek a kölcsönös bizalom az alapja. Ön jelentőségteljes hadtörténeti kutatást végez, mely nagyon fontos a németekkel való kooperáció szempontjából.

A férfi nagyot nyelt, kiálló ádámcsutkája fel-le szánkázott a nyakán. Szása annak idején nagyon lelkesen fogadta Tollefsen kutatási témáját. A férfi a Harmadik Birodalom norvég területen állomásozó fegyveres erőinek kötelékében működő náciellenes ellenállási mozgalomról írt. A történet, mely teljesen ismeretlen volt a szélesebb közönség előtt, két német altiszt körül forgott, akiket Kristiansandban végeztek ki a háború vége felé. Tollefsen projektje nagyon fontos volt a korszak további kutatása szempontjából.

– Csakhogy egy fontos alapfeltétele ennek az együttműködésnek, melyet ön is aláírt, amikor hozzáférést kapott a levéltárunkhoz, a titoktartási megállapodás, ami egyaránt vonatkozik a német katonák adataira és a SAGA-val és a család ügyeivel kapcsolatos információkra.

A férfi mintha csak most fogta volna fel, hogy miről van szó.

– Honnan…

– A belső biztonsági rendszerünk működését nem áll módomban ismertetni önnel – felelte a nő.

Az alapítványi levéltár biztonsági rendszere valójában ugyanazokon az elveken alapult, melyeket Rederhaugen biztonsági főnöke az egészségügy nyilvántartási rendszerétől kölcsönzött, ahol rögtön látni lehetett, hogy ki lépett be az archívumba. Előző nap, a Verával folytatott kellemetlen beszélgetés után Szása néhány beszkennelt dokumentumot keresve vette észre az ösztöndíjas doktorandusz felhasználónevét a belépési naplóban. Nem volt ínyére, hogy valaki a család ügyeiben kutakodik. Ebben az apjára ütött.

– Megnézte az alapítvány kuratóriumának 1969-es és 1970-es éves beszámolóját – folytatta a nő. – Ezeknek a belső információknak semmilyen relevanciájuk nincs az ön kutatása és a nyilvánosság szempontjából.

– Nincs relevanciája a nyilvánosság szempontjából? – emelte fel a hangját a kutató.

– Pontosan – mondta Szása. – Amint azt bizonyára tudja, a családunk nagyon visszafogott, ami a médiaszerepléseket illeti. Soha nem olvashatott rólunk a pletykalapok rovataiban, és ez így fog maradni a jövőben is. Lojalitás és diszkréció, ezek a legfontosabb ismertetőjegyeink. – A nő golyóstollával megkocogtatta az íróasztal bőrrel bevont felületét. – Nos, mivel ön visszaélt a bizalmunkkal, sajnálatos módon azonnali hatállyal elveszítette az ösztöndíjas kutatói helyét és a levéltárhoz való hozzáférését.

A férfi alsó ajka megremegett.

– Most kirúg?

A nő bólintott.

– Sajnálom.

A férfi Szása várakozása ellenére ülve maradt, elképedten bámult maga elé, ajkán ferde mosollyal.

– Tudja, miért olvastam bele azokba az éves beszámolókba?

– Nem, és nem is érdekel.

– Azért, mert Vera Lind történetének köze van az én kutatási témámhoz is. Arról a történelemhamisításról van szó, amelyet saját magukkal kapcsolatban mindig is gyakoroltak.

A nő mély levegőt vett, és ellenállt a vágynak, hogy hasonlóképpen vágjon vissza.

– Lejárt az időnk – mondta, és az ajtó felé biccentett.

A férfi felpattant, és elvonult, de az ajtóban visszafordult, és a nőre bámult.

– Azt hittem, maga nem olyan, mint a többiek, Alexandra Falck. De maga is ugyanolyan gyáva. Vagy lehet, hogy még gyávább. Nem akarok egy olyan alapítványnak dolgozni, amelynek a jelszava az igazság, de ennek ellenére pontosan ennek az ellenkezőjét cselekszi. Csak kérdezze meg a nagyanyját, hogy valójában mi történt a SAGA Alapítvány háza táján 1970-ben!

Azzal becsapta maga mögött az ajtót.

*

Szása ülve maradt, és felbámult a mennyezetre. Vera, már megint! Igazság és hűség? 1970? Jelleméhez híven – mely saját maga szerint figyelmes és diplomatikus volt, a testvérei szerint önpusztító és konfliktuskerülő – Szása hetente egyszer meglátogatta nagyanyját a szakadék mellett álló házikójában.

Előző nap is járt nála.

Ahogy mindig, ezúttal is vitt magával frissen sült süteményt, és ahogy mindig, a nagyanyja ezúttal is megkínálta egy pohár borral és cigarettával, mialatt Szása hangosan felolvasott egy fejezetet Vera egyik kedvenc regényéből. Eddig minden a megszokott rendben zajlott, de tegnap a felolvasás után a beszélgetés váratlan fordulatot vett.

– Idén októberben a család megemlékezik a hajószerencsétlenség hetvenötödik évfordulójáról – kezdte Szása óvatosan. – Kibéreltünk egy hajót, és elutazunk a tengeri temetőhöz, ahol a baleset történt.

A nagyanyja lassan felé fordult.

– Adj még egy cigarettát, Szásenyka!

– Szerintem neked is jót tenne, ha eljönnél – folytatta Szása. – És akkor esetleg el is mesélhetnéd végre, hogy mi is történt tulajdonképpen.

– Elmesélhetném?

– Hiszen sose mondtál egyetlen szót sem.

Lehet, hogy a nagyanyja egész nemzedékére jellemző, hogy nem beszélnek a traumáikról. A balesetben odaveszett Vera férje és kis híján az újszülött fia is.

– Biztos jót tenne nekem – mondta Vera. – Csakhogy abban már nem vagyok olyan biztos, hogy tetszene nektek, amit mondani akarok.

– Persze hogy tetszene. Olyan sok idő eltelt már a háború óta, megbirkózunk az igazsággal.

A nagyanyja hosszan bámulta Szását a kifújt füstfelhőn keresztül.

– Megbirkózunk – ismételte meg a fejét csóválva. – Mindig megingathatatlanul hűséges voltál a családhoz, Szásenyka. És ez rendben is van. De a hűség és az igazság keresése olykor-olykor összeütközésbe kerül. És egy dolog biztos, hogy sehova nem fogok utazgatni mindenféle bérelt hajóval. Szeretnéd hallani a mondanivalómat?

Szása bólintott.

– Akkor fel kell készülnöd rá, hogy minden összeomolhat.

– Ebben az esetben én is kérek egy cigarettát.

Vera elhallgatott, de amikor Szása készülődni kezdett, hogy induljon, a nagyanyja megkérte, hogy hívjon neki egy taxit, és kísérje ki az autófordulóhoz az erdőn keresztül.

– De hát már soha nem jársz el itthonról, nagyi – akadékoskodott a nő.

– Nem bizony, most mégis elmegyek – csattant fel mérgesen a nagyanyja. – A fenébe is, nem állok gyámság alatt!

Szása kénytelen volt nagyot nyelni, nem volt hozzászokva, hogy a nagyanyja így helyre tegye. De a sértettség ott motoszkált benne egész úton át az erdőn, és aztán a nap további részében is.

Hogy a tegnapi beszélgetésük után Vera hova ment, arról fogalma sem volt, de legfőbb ideje, hogy kiderítse.

Az ajtó előtt Dzsessz, a vadászkutya várta gazdáját. Amikor meglátta Szását, két lábra állva üdvözölte.

– Mi az? – mormogta a nő, és megvakargatta a kutya füle tövét. Dzsessz türelmetlenül ugatott. Belga juhászkutya volt, egy malinois, hosszúkás, fekete orral és kávébarna színű bundával, olyan, mint egy németjuhász, csak rövidebb szőrrel, kecsesebb testalkattal és egyenesebb háttal, mint német rokona. Dzsessz bújós volt, mint egy kölyökkutya, és bátor, mint egy oroszlán. Bármilyen feladatra alkalmas volt, úgy mászott fára, akár egy macska. Amikor elnököket őriztek vagy terroristákat kaptak el, mindig malinois-k mentek az élen.

Szása a kutya után kocogott a bozótba. Úgy ismerte az erdei ösvényt, akár a tenyerét, minden egyes gyökérnek és kőnek tudta a helyét: az út először egy sötét, puha fenyőtűkkel borított ösvényen vezetett keresztül egy ligetes erdőrészen, fel egy sziklaszirtre, ami esős időben veszélyesen csúszós volt, aztán át néhány fényesre koptatott, kiálló gyökéren, majd megkerült egy aprócska, tavirózsákkal díszített tavacskát két függőlegesen felfelé meredő kőszikla között. Gyerekkorukban természetesen tilos volt bemerészkedniük az Ördög-erdőbe.

Hirtelen kinyílt a táj, a növényzet egy meredek szakadék szélén végződött, itt állt néhány méterrel balra a nagyanyja házikója.

Szása megborzongott, ahogy érezte, hogy a meredély szélén a hatalmába keríti a szédülés. Dzsessz odaszökkent a bejárati ajtóhoz vezető kőlépcsőhöz, és két lábra állva ugatott.

Szása óvatosan bekopogtatott az ajtóra szerelt lópatkóval.

Semmi válasz.

– Nagyi?

Benyitott a házba, az ajtó finoman nyikorgott.

– Vera, itt vagy?

Odabent állott volt a levegő. Szása a zsúfolásig telepakolt könyvespolcokra pillantott. Ahogy továbbment a hálószoba felé, léptei alatt finoman ringott a fapadló. Kinyitotta a háló ajtaját. Az ágy be volt vetve, a paplanra ráterítve a horgolt, fehér ágytakaró. Az ágy fölött egy régi fénykép lógott, rajta a nagyanyja és Szása apja újszülött korában, azon a bizonyos hajójáraton. A nőt mindig megindította a fénykép, olyan érzése támadt, hogy a világban és az időben minden mindennel összefügg.

Amikor Alexandra fiatal volt, gyakran megtörtént, hogy idősebb embereknek már az ő puszta látványára is könnybe lábadt a szemük, a lány annyira hasonlított a nagyanyjára. Ő maga is látta a hasonlóságot. A felső ajkuk sarka ugyanúgy lefelé ívelt, ez az arcuknak egyfajta természetesen melankolikus, arisztokratikus vonást kölcsönzött, melyet sokan arrogánsnak tartottak. Gyöngyházfehér, sima bőrét ugyanúgy kiemelte vöröses árnyalatú, mahagóniszínű haja, ahogy a nagyanyjáét. A szemük is ugyanolyan volt: markáns arccsontjuk fölött erőteljes, sötét szemöldökkel keretezve azúrkéken húzódott enyhén felfelé. Alexandra most múlt harmincéves, abban az életkorban volt, „amikor a nők a legszebbek”, Hans Falck doktort idézve. Sok mindent lehetett mondani arról a bergeni hímsoviniszta nőcsábászról, de a nagybátyja tudott egyet s mást a nőkről.

A nő vigyázva visszacsukta a háló ajtaját, és odalépett a főzősarokhoz. Minden tiszta, elmosogatva. A hűtőben ott sorakoztak az élelmiszerek, melyeket tegnap ő maga vásárolt. Szása kinyitotta a konyhapult fölötti szekrényt.

Már épp visszacsukta volna az ajtót, amikor észrevette, hogy a nap egyenesen rásüt a felső polcon álló borospoharakra. Három pohár enyhén gőzölgött. Szása leemelte az egyiket, és végighúzta a szélén az ujját. A poháron néhány vízcsepp csillogott, és a szélük nedves volt, mintha az imént mosogatták volna el. Dzsessz nyüszíteni kezdett, és a fejével böködte a nő csípőjét.

Kimentek a házból. A kutya nekieredt, és elfutott egyenesen a szakadék széléhez, ahol megtorpant, és kijjebb lépett a sziklán földre szegezett orral, jelezve, hogy talált valamit.

Mivel a szakadék sziklája kissé benyúlt az öböl fölé, és a meredély szélén mogyoróbokrok kapaszkodtak, nehéz volt látni, hogy mi van odalent. Úgy tíz méterrel lejjebb a mélyben egy kis sziget nyúlt a vízbe, melyet keskeny, homokos, kavicsos, náddal benőtt földnyelv kötött össze a parttal, ahol apály idején száraz lábbal át lehetett kelni. A földnyelv és a sziget egy sekély öblöt fogott közre, melybe kagylóhéjakat, hínárt, agyagot mosott a tenger.

Szása előrenyújtózkodva kilesett. Letérdelt, és megkapaszkodott a kutya nyakában. Az alacsonyan álló nap a szemébe sütött, kezével kapaszkodót keresett a sziklaperemen, a fenyőtűk a tenyerébe szúródtak, odalent lágyan fodrozódott a víz.

A nagyanyja arccal lefelé feküdt a vízben, a teste lágyan ringott a felszínen, mint egy bója, vagy mint egy ott felejtett felfújható strandjáték, sötét színű ruhája csuromvizes. Egy napsugár éppen rásütött, mellette megcsillant a víz, körülötte egy csapat vörös medúza lebegett. Az asszony zöld mellényének hátát a SAGA címere díszítette, szárnyaló sólyom, alatta a család jelmondata – a nyugtalan vízfelszín alatt úgy látszott, mintha a madár kiterjesztett szárnyai mozognának.

2. FEJEZET

Nem fogod meggyőzni apádat…

Olav Falck egy padra hajította a fürdőköntöst, és meztelenül kilépett a stégre. Az évszakhoz képest szokatlanul hideg volt. A fagyos fapalló égette a talpát. A levegő hőmérséklete mínusz hét fok volt, a víz plusz kettő lehetett, talán három. A stég simára lekerekített sziklák által körülvett öbölben nyúlt a vízbe egy vörösre festett csónakház mellett. A férfi szokás szerint megbizonyosodott róla, hogy nincsenek medúzák a közelben, majd belemerült a vízbe.

A vérerei összerándultak, hogy megvédjék a létfontosságú szerveit. Hátára fekve bámulta a vízfelszínen lebegő ráncos, petyhüdt hímtagját, míg úrrá lett a légzésén, és fel tudott bámulni a tiszta kék égboltra. Olav mindig is kedvelte a téli fürdőzést, már akkor csinálta, amikor még nem volt divat. Tény, hogy a csecsemők automatikusan, reflexből visszatartják a lélegzetüket a víz alatt, de a dolog beleillett a hősies történetbe, melyet fűnek-fának előszeretettel terjesztett magáról. Olav Falck számára az élet nem más, mint küzdelem. És természetesen már a kezdet kezdetén harcolnia kellett az életéért.

A férfival nem bánt mostohán az élet. Bár már hetvenötödik évében járt, még mindig nem volt semmilyen gyógyszer rendszeres szedésére utalva. A kardiológusa, mondjuk, felhívta a figyelmét, hogy ne fürödjön egyedül jeges vízben, de Olav magasról tett rá. Ha meg kell halnia, arra a víznél nincs jobb hely.

A téli fürdőzés volt az egyetlen szenvedélye. Voltak feladatok, melyeket bárki átvehetett, amikor majd lassacskán nyugdíjba megy. De összességében véve a családi céggel is ugyanaz volt a helyzet, mint az országgal, amelyben éltek. Már nem építeni kellett, hanem kezelni, gondoskodni róla, jól sáfárkodni vele.

Hosszú idő elteltével mászott ki a létrán a partra, érezte az apró tűszúrásokat, ahogy a vér visszaáramlott a kéz- és lábujjaiba, mint amikor a kályha melege szétterjed egy kihűlt, téli szobában.

A stégen néhányszor ritmusosan beleöklözött a levegőbe. Olav kedvelte a klasszikus sportágakat. Olimpia vagy atlétikai világbajnokság idején képes volt lemondani értekezleteket, hogy le ne maradjon a fontos pillanatokról. De a kedvence az ökölvívás volt. Tizenkilenc éves volt, amikor Ingemar Johansson 1959-ben kiütötte Floyd Pattersont, árgus szemekkel követte az 1960-as, 70-es évek aranykorát, és számtalan alkalommal ült a ring közvetlen közelében Las Vegas-i címvédő meccseken.

Kevés dolog tudta annyira kihozni a sodrából, mint a profi boksz betiltása és az ehhez hasonló gyámkodó norvég hozzállás. Persze vannak kockázatok, de mi maradna az életből, ha minden kockázatot kiküszöbölnénk? Az életben az a jó, hogy néha fáj. Fájdalom nélkül nincs öröm.

Sietős léptekkel visszaindult a tengeröblöt a kerttől elválasztó dérlepte ligeten keresztül, majd tovább a gyepszőnyegen át az apja nyers gránit talapzaton álló bronz mellszobráig, melyet az ország egyik legkiválóbb szobrászművésze készített. A nap fénye megcsillant a szobor homlokán, és megvilágította a talapzatba vésett feliratot: Aki utódainak szívében tovább él, nem hal meg igazán. Thor S. Falck, 1903.11.03. – 1940.10.23. Annak ellenére, hogy Olav csecsemő korában elveszítette az apját, és semmilyen emléket nem őrzött róla, szívét mindig elöntötte a büszkeség, amikor a családnak arra az ágára gondolt, amelyhez ő maga is tartozik.

A rózsaablakos torony hátsó bejáratán lépett be az épületbe. Egy tűzforró zuhany után az öltözőből a csigalépcsőn felment a toronyba, kinyitotta az irodáját, és átnézte a határidőnaplóját. A nap további részére egyetlen megbeszélés sem volt beütemezve, hál’ istennek, legalább megírhatja az előadást, amin olyan régóta gondolkodik. Az előadás kiindulópontja az apja munkássága lesz, a munkacíme egyelőre az, hogy Az ellenállás úttörői. Egy számtalan hajójáratot üzemeltető, tekintélyes bergeni hajózási vállalat igazgatójaként „Öreg Thor” megszervezte a németek elleni kémkedést, halászhajókat küldött át az Északi-tengeren, amelyek rádióadókat hoztak vissza.

Az előadásban kitér majd Norvégia part menti területeinek brit erők által történt aláaknázására is. Micsoda paradoxon, a sors micsoda fintora, hogy az apja egy brit víz alatti akna miatt vesztette életét, és nem német fegyver végzett vele.

Olav már éppen megfogalmazott néhány mondatot, amikor kopogtak az ajtón.

– Sverre? – csodálkozott a férfi. – Te meg mit keresel itt?

Olav legidősebb fia már a negyvenhez közeledett, és az évek múltával egyre nehezebb volt nem észrevenni, hogy Sverre mennyire kezd hasonlítani hozzá. Olavhoz hasonlóan Sverre magas volt és atletikus, hosszúkás, bronzszínű arca közepén tekintélyes méretű, enyhén hajlott orr díszelgett, a rossz nyelvek szerint „a sólyom csőre”.

Ma a fia a Savile Row-ról származó szokásos tweedzakóit a szekrényben hagyva egy gazdagon hímzett fekete inget viselt. Sverre pillantásában az alázatosság ezúttal valami vidámsággal keveredett.

– Beszélni szeretnék veled – mondta Sverre.

– Csak semmi váratlan megbeszélés, épp élvezni akartam a kilátást a fjordra és az üres határidőnaplómat, mialatt megírom az apámról szóló előadást.

– Arról a búvárexpedícióról van szó, a merülésről a hajóroncshoz a konferencia alatt – folytatta Sverre. – Van itt valaki, akivel szeretném, ha találkoznál.

Sverre volt az idén októberben sorra kerülő SAGA Arctic Challenge projektvezetője. A fia eddig kiváló munkát végzett a konferenciával kapcsolatosan. Kibérelni egy hajót, megtölteni nemzetközileg elismert koponyákkal, és elhajózni az 1940-es tragédia helyszínére a Lofoten és a Vesterålen szigetei között: ez tökéletesen kifejezte mindazt, amit a SAGA Alapítvány kifelé mutatni akart magáról. Autentikusan norvég, de egyben csábító kaland a külföldi résztvevők számára is.

– Ó – sóhajtott fel Olav. – Rendben, gyertek be.

Sverre társa duplasoros, borvörös bársonyzakót viselt, mely vörös posztóként táncolt Olav szeme előtt.

– Mi az, idén korábban lesz a jelmezbál? – kérdezte Olav.

Természetesen felismerte a másik férfit. Olav nem vetette meg a feltörekvő újgazdagokat, akik az utóbbi években rendre felbukkantak az ország leggazdagabb polgárait sorra vevő listákon, sőt épp ellenkezőleg, valójában élvezte nézni, milyen kényelmetlenül érzik magukat mások a felkapaszkodott újgazdagok gátlástalanságát látva. És Ralph Rafaelsennél senki nem volt közönségesebb.

Olav kávéért csengetett, miközben megpróbálta felmérni a fia és Rafaelsen közötti erőviszonyokat. Az utóbbi években a média szorgalmas vállalkozóként és ügyes kockázatvállalóként írt Rafaelsenről. A férfi a szülőhelyén felépített egy hatalmas haltenyészeti céget, majd abból kiindulva kiterjesztette a tevékenységét más területekre is.

– Szóval a roncshoz való merülésről lenne szó? – kezdte Olav, és végignézett a két férfin. – Magának van az a búvárruhája?

A terv szerint amikor a hajó eléri a szerencsétlenség helyszínét, egy búvár egy speciális kialakítású ruhában leereszkedik a háromszáz méter mélyen pihenő roncshoz, miközben az egész akciót élőben közvetítik a konferencia résztvevői számára.

– Úgy van – nézett szúrós szemmel Olavra Rafaelsen. – De búvárruhának hívni olyan, mint egy charterrepülőgépet egy űrhajóval összehasonlítani.

– Vagy mint atlanti lazacként piacra dobni a maga által tenyésztett halat? – kontrázott Olav. – A maga halovány halainak annyi közük van a büszke atlanti lazachoz, mint egy pudlikutyának a farkashoz.

Rafaelsen felvihogott.

– Az exosuit forradalmi találmány. Atmoszférikus nyomás uralkodik benne, vagyis elkerülhető a nagy mélységű merülések során jelentkező keszonbetegség. A kapitány, merthogy ez valójában egy egyszemélyes tengeralattjáró, nincs kitéve a hatalmas nyomásnak. Csak egyetlenegy példány található belőle Norvégiában, és az az én tulajdonomban van. Igazán feldobná a konferenciát a bevetésével.

Rafaelsen folytatta előadását a csodakészüléke műszaki lehetőségeiről, de Olav nem figyelt oda. Ő az összefüggésekhez értett, generalista volt, a szakemberek részletekbe menő, mániás fejtegetéseit sosem értette.

De az bosszantotta, hogy Sverre, aki pedig láthatólag legalább tíz évvel idősebb, mint a másik, úgy viselkedett, mintha Rafaelsen alárendeltje volna, buzgón kacarászott és bólogatott mindenre, amit a fickó mondott.

Sverre alkalmatlansága volt a fő oka annak, hogy Olav hetvenöt évesen még mindig a SAGA cégcsoport igazgatói székében ült, annak a konszernnek a vezetője volt, melynek tevékenységét a Kapital gazdasági lap 12 milliárd koronára értékelte. Bár a család pénzmozgásait az ingatlanvállalat és a vagyonkezelő cég bevételei tették lehetővé, Olav mélyen megvetette a kereskedőket, kalmárokat, kupeceket. Ehelyett ő mindig igyekezett a SAGA Alapítvány tevékenységét kidomborítani, amelynek ő volt az elnöke. A pénz az jöjjön csak, persze, de a SAGA hitvallása valami teljesen más volt. A SAGA az ország történelmének elbeszélésére hivatott. Egyeseknek milliárdjaik vannak a bankban, másoknak kulturális tőkéjük van. Egyedül a SAGA-nak van mindkettő.

Olav azonban aligha lett volna hetvenes évei közepén járva még mindig az alapítványi kuratórium elnöke, ha a SAGA megelégedett volna konferenciák szervezésével és pályázati támogatások osztogatásával, amivel a legtöbb ilyesfajta alapítvány foglalkozott. Közvetlenül a háborút követő időszak óta a család cégei szorosan együttműködtek az ország titkosszolgálatával, először a Stay behind elnevezésű kommunistaellenes készültségi projektben, később pedig… De ez hosszú és bonyolult történet. Ezeknek a műveleteknek pénzügyi haszna nem volt, és nyilvános elismeréssel sem jártak. Sőt, épphogy a többi tevékenységüket fenyegették. De Olav valami ennél sokkal fontosabbat nyert vele: a pótolhatatlanság és jelentőségteljesség érzését. És mielőtt lemondana az alapítvány vezetéséről, kénytelen volt beavatni az utódját – az alapítvány működési szabályzata szerint valamelyik gyermekét – ebbe az összetett problémába. Jó oka volt annak, hogy még mindig ő állt a kormányrúdnál.

– Ez jól hangzik – szakította félbe Olav Rafaelsent a speciális víz alatti kamera működését részletező ömlengésben. – Akkor megállapodtunk.

– Van még valami – mondta Sverre, mintha ugrásra készülne.

– Van időm – mosolygott Olav.

– Amint tudod – folytatta a fia, és Olav észrevette a hangjában a bizonytalanságot –, a konferencián számos tekintélyes személy is részt vesz majd. Mindenki elfogadta a meghívásunkat, mindenki jön velünk a Lofoten-szigetekhez. Még mindig megvan a kellő vonzerőnk. Egyeseknek milliárdjaik vannak a bankban, másoknak kulturális tőké…

– Térj a tárgyra – vágott közbe Olav.

– Most kaptam a hírt, hogy a szaúdi királyi család is elküldi egy képviselőjét – jelentette Sverre –, lehet, hogy maga a trónörökös teszi tiszteletét a magánrepülőgépével.

– Bodøben van az ország leghosszabb leszállópályája – vetette közbe Rafaelsen. – Ha 1960-ban le tudott ott szállni az amerikaiak U2-es kémrepülőgépe, akkor egy kis magángépnek is menni fog.

Sverre a társára sandítva folytatta.

– Ralphfal arra gondoltunk, hogy a fiatalabb VIP-vendégeknek kínálhatnánk valami kis extrát. Ralphnak vannak kapcsolatai a helikopteres repülőszázadnál, és tud szerezni néhány gépet. Délután leszállunk a hajóra, elvisszük egy sétarepülésre a vendégeket a Lofoten fölött, majd estére Ralph birtokára Vesterålenben, és másnap reggelre visszavisszük őket a hajóra.

– Mindenből kapnak egy kis ízelítőt, hogy úgy mondjam – tette hozzá Rafaelsen.

Szaúdi hercegek… privát helikopterezés… Rafaelsen birtoka… a szavak úgy kavarogtak Olav fejében, mint a rémálmok, melyek gyerekkorában éjszakánként kínozták.

Jó darabig szótlanul ült, félrebillentett fejjel, majd szólásra nyitotta a száját.

– Mondhatok valamit?

– Azért vagyunk itt – felelte Sverre.

Olav megköszörülte a torkát.

– Amikor legutóbb a Hotel Dorchesterben jártam Londonban, volt egy beszélgetésem a portással. Kérdezte, hogy nem abban a lakosztályban kívánok-e megszállni, amiben Falckék – The Falcks – szoktak.

Amikor Olav kimondta a hotel nevét, észrevette, hogy a fia az ajkába harap, mintha sejtené, mi következik. Olav mosolyogva folytatta:

– Saját részre, mondtam a portásnak, az egyszerű szobákat részesítem előnyben, ha elég jó a kilátás, annak ellenére, hogy… – Olav elhallgatott, mintha meg kéne fontolnia a szavait: – …hogy gazdag ember vagyok. De hát a fia mindig a lakosztályban száll meg, vitatkozott velem a portás. Igen, feleltem, de ő egy gazdag ember fia.

Hosszan nézett a fiára, aki leesett állal, szégyenkezve, lesütött szemmel ült. Ralph Rafaelsen óvatosan nevetgélt.

– Norvégia jó hely annak, aki vagyont akar szerezni, és vagyonos akar maradni. A legtöbb norvégnak semmi kifogása a gazdagok ellen, sőt a norvégok őszintén csodálják a bátor és vállalkozó szellemű embereket. A törvényeink is védik az érdekeinket. De ez egy nagyon kényes egyensúly. Pont amennyire csodáljuk a szorgalmat és a hozzáértést, ugyanannyira gyűlöljük a dekadenciát és a rongyrázást. Nálunk szinte soha nem volt nemesi osztály, és az 1821-es nemesi törvény eltörölte a címeket és a velük járó előjogokat. Norvégiában a vagyon kezelése és gyarapítása, feltéve, ha az embernek nagyobb ambíciói vannak, mint egy pénzügyi befektetőnek, ha az ember hozzá akar járulni a társadalom építéséhez, nem azt jelenti, hogy az ember harcol a szakszervezetek ellen, és alulfizetett, feketén dolgozó lengyel vendégmunkásokkal építteti fel a házát.

Olav Ralphra sandított, aki most úgy festett, mint egy bolti lopáson rajtakapott kisfiú az édességboltban. Annak idején, amikor Rafaelsen az óriási villáját építtette Vesterålenben, az újságok rengeteget cikkeztek a munkavédelmi előírások megszegéséről és a munkahelyi környezetről.

– A vagyon gyarapítása Norvégiában azt jelenti, hogy az ember érti a norvég modellt – folytatta Olav. – Azt jelenti, hogy érti a hárompárti együttműködést, hogy érti az összehúzott bérszerkezet előnyeit, azt jelenti, hogy szakszervezeti bizalmikkal és képviselőkkel iszik együtt az ember. Mert ilyen a norvég modell. Gondoskodunk róla, hogy a becsületesen dolgozó átlagembereknek jó életük legyen, annyi bért adunk nekik, hogy külföldre utazhassanak nyaralni és lecserélhessék a kocsijukat és kölcsönt vehessenek fel és házat vásárolhassanak maguknak. Cserébe megnyerjük magunknak a tömegeket, akik tisztelnek bennünket, és nem szavaznak felforgatókra, és nem akarják elfoglalni a birtokainkat. És mindaz, amit az előbb elmondtatok a hajós konferenciára tervezett ötletekről, az átkozott szaúdi hercegecskék, a helikopterek, az afterparty Rafaelsen birtokán, mindez a megszegése ennek a megállapodásnak.

– Nem fogod meggyőzni apádat… – fakadt ki Rafaelsen.

Kopogás szakította félbe.

– Nem érek rá – mondta Olav.

A titkárnő ennek ellenére bedugta a fejét az ajtón.

– Mi az, talán rosszul hall? – csattant fel bosszankodva a férfi.

– Nagyon sajnálom, uram, de ez most fontos.

– Remélem is.

Olav épp a szájához emelte volna a kávéscsészét, de a beljebb lépő titkárnő tekintete – mely egyszerre volt rémült és tompa – megakasztotta a mozdulatát.

– A megbeszélésnek vége – vetette oda Sverrének és Rafaelsennek, akik összezavarodottan bámultak egymásra a váratlan fordulat után, majd felálltak, és kimentek a szobából.

– Miről van szó? – kérdezte Olav, ahogy egyedül maradt a titkárnővel. De legbelül már sejtette a választ.

3. FEJEZET

Senkiföldje

Amerikai kihallgatóközpont, ismeretlen hely valahol a Közel-Keleten

Amikor Johnny Berget két őr bevezette az élesen megvilágított helyiségbe, eszébe jutott, amit mestere, a neve kezdőbetűi után csak HK névre hallgató idős tiszt egyszer mondott neki: a kínzás elsősorban nem maga a fájdalom, hanem a várakozás, hogy mi fog történni veled.

Fogalma sem volt, hol van. A hetek, hónapok, melyek azóta elteltek, hogy a kurd milícia elfogta, ugyanolyan ködbe borultak, mint hóviharban a látóhatár a hegyen, amikor az embernek fogalma sincs, hol végződik a föld, és hol kezdődik az ég, amikor a percek óráknak tűnnek, és fordítva.

Egyik fogolytáborból a másikba hurcolták, mielőtt aztán amerikai őrizetbe került.

Mielőtt belökték a szobába, az őrök lerángatták a fejéről a balaklavát, hogy lássa, mi vár rá. A plafonon lógó neoncsövek éles fénye bántotta a szemét. A hangszórókból kemény rockzene üvöltött.

A szoba közepén az egyik vége felé megdöntött pad állt, oldalán bőrszíjakkal, egy fekete csuklyával és egy takarosan összehajtogatott törülközővel. Két férfi várakozott a helyiségben szürke polárdzsekiben és terepmintás katonai bakancsban, fejükön balaklava. A fal mellett két vizeskanna állt.

A zene elhallgatott.

Ne, gondolta Johnny hevesen kalapáló szívvel, mondd, hogy ez csak gyakorlat, egy rossz álom, bármi, engedjenek el, ez rosszabb, mint a halál.

– Jahja Szaíd al-Dzsábál? – mondta az egyik őr vaskos amerikai akcentussal. – Így hívnak?

Johnny nem válaszolt.

– Kérdeztem valamit – mondta a férfi kicsit hangosabban.

– No, sir – felelte Johnny –, a nevem John Omar Berg.

– Nemzetiség?

– Norvég.

– Oké – mondta a férfi a balaklava mögül –, van itt pár kérdés, amire keressük a választ.

Most a másik férfi szólalt meg, az ő arca szintén el volt takarva, de erőteljesebb testfelépítésű volt, mint a másik. Hétköznapi hangon beszélt, mintha egy mosógép szereléséről magyarázna, azzal a déli államokra jellemző, éneklő kiejtéssel.

– Kétféleképpen csinálhatjuk. Szerintem az elsőt fogod választani.

Johnny a göcsörtös, szürke kőfalat bámulta.

– Irakba és Szíriába Al-Dzsábál néven érkeztél. A kurd autonóm terület hatóságai szerint Erbilnél lépted át a határt tavaly szeptember 12-én. De te azt állítod, hogy az Al-Dzsábál nem az igazi neved?

Johnny szorosan behunyta a szemét, hátrahajtotta a fejét, és a tenyerébe temette az arcát.

– A küldetésem részleteiről nem beszélhetek – mondta. – De a feletteseim igazolni tudnak.

Az amerikaiak nem tágítottak.

– Mi dolgod volt itt?

Mennyit ér ilyen helyzetben a titoktartási kötelezettség? Semennyit.

– Ki kellett… öhm… hoznom egy norvég ISIS-harcost.

– Mi a neve?

– Abu Fellah, a norvég hatóságok igazolni tudják, amit elmondtam.

Az utóbbi évben csapatostul özönlöttek a nyugat-európai muszlimok a régióba, hogy felépítsék a frissen kikiáltott „Kalifátust”. A nyugati titkosszolgálatok megkongatták a vészharangot. Attól tartottak, hogy ezek a harctéri tapasztalatot szerzett, erőszakos férfiak egyszer csak úgy döntenek, hogy visszatérnek a hazájukba.

Az alak lassan megcsóválta a fejét, a csuklya alatt felsejlettek az arcvonásai.

– Kérdezősködtünk, és sem Norvégia, sem a többi szövetséges nem erősítette meg a történetet, amit itt előadtál.

Johnny érezte, hogy összeszorul a torka, hirtelen alig kapott levegőt. Egyszer mindennek vége van, úgy látszik, a szerencséjének is, ami eddig segített életben maradnia. Tíz éve dolgozik a titkosszolgálatnak a földkerekség legveszélyesebb helyein, Afganisztánban, Líbiában, Irakban. Számtalan kitüntetéssel jutalmazták a munkáját. Sokszor csak egy hajszál választotta el attól, hogy odavesszen, de hogy is mondják? Isten norvég.

Lószart.

– Megismétlem a kérdést – folytatta a kihallgatás vezetője. – Mi dolgod volt itt?

A szolgálatban töltött évek alatt Johnny kiégett és elveszítette az illúzióit. A Közel-Kelet mindenképpen elszaródik, akár közbelépnek a nyugati országok, akár nem. A beavatkozásnak semmi értelme, sőt, sokszor csak rontott a már amúgy is rettenetes helyzeten.

Szűk egy évvel ezelőtt megkereste egy tiszt egy megbízással a hivatalos csatornákon kívül. A küldetés rendkívül fontos norvég nemzeti érdek volt, de a hagyományosan békepárti Norvégiában hiányzott a politikai akarat a megvalósításra. A megbízás értelmében el kellett utaznia Kurdisztánba, ott felvennie egy amerikai fegyvert a fővárosi bazárban, csatlakozni egy amerikai katonához a különleges erőktől, aki az Iszlám Állam ellen harcol idelent, és a senkiföldjén húzódó frontvonalon átjutni az ISIS által ellenőrzött városba, ahol a norvég állampolgár Fellah tartózkodik. Arról, hogy a fickó saját szakállára odébb állt, mindenki diszkréten hallgatott.

Kurta emlékképek formájában felvillantak az agyában a történtek, verítékezés, heves szívdobogás gyötörte. Az éjszakai optikán keresztül zöldnek látszó alacsony ház. A hűvös szobák, a poros szőnyegek, a hangtompítóval leadott lövések, a ház előtt álló kisfiú tekintete.

Nem, Johnny nem bírta elviselni, elhessegette a képeket.

Közvetlenül mielőtt odaértek volna a senkiföldjén elterülő magas füves részhez, felfedezték őket. A küldetést teljesítette, de az amerikait lelőtték. Johnny elmenekült, de amikor visszaért a kurd oldalra, elfogta a kurd milícia. Pontosan nem lehetett tudni, mi történt, de Johnny feltételezte, hogy az ISIS elterjesztette az álhírt, hogy egyik harcosuk eltűnt. Ez volt a bosszú azért, amit tett, és hogy nem sikerült elkapniuk. A fronton köztudott volt, hogy a harcoló felek lehallgatták egymás kommunikációját.

A kurdok egy internálótáborba vitték, ahová a többi terroristát, mielőtt átadták az amerikaiaknak. Ezért volt most itt, egy ablaktalan szobában a két fickóval, akik nem hitték el, amit mond.

Csak most jutott el az agyáig, mennyire reménytelen helyzetben van. A küldetése nem hivatalos volt, deniable, és akik norvég részről igazolhatták volna az általa elmondottakat, nyilvánvalóan nem tették meg. Épp ellenkezőleg, ő most nem más, csak egy aranybarna bőrű, fekete hajú norvég arab gyökerekkel, aki bizonyíthatóan elveszítette hitét a nyugati típusú hadviselésben.

A norvég hatóságok hiába tüntették ki a bátorságáért. Hiába szorongatták a kezét tábornokok, miniszterek és királyi személyek. Johnny legbelül pontosan tudta, hogy a szemükben mindig idegen marad. Minden barna bőrű norvég pontosan tudta. Ha az ember kitünteti magát a harcban vagy gólt rúg a válogatottban, akkor száz százalékig norvég. De amikor homokszem kerül a gépezetbe, akkor csak a szaros kis marokkói, bokszos, néger, arab, külföldi, a tizenéves kamasz fiú, aki elmenekült a nácik elől és fogvacogva kuporgott a bokorban. A norvégok imádják az elnorvégosodott, behízelgő külföldieket, akik télen síelni járnak, május 17-én a nemzeti ünnepen népviseletben illegetik magukat, karácsonykor meg kétpofára zabálják a sült oldalast – ám semmi kifogásuk nincs az ellen, ha mégis beigazolódnak az előítéleteik. Tudhattuk volna, hogy ezekben nem lehet megbízni.

Ő volt a tökéletes bűnbak.

Az amerikaiak szoros csuklyát húztak a fejére, és ráfektették a lejtős padra. A hátára fordították, és az egyikük összecsatolta a szíjakat a mellkasán átlósan keresztben futó három sebhelyen, olyan szorosan, hogy mozdulni sem tudott.

A padlóról felemelt kannákban megcsobbanó víz hangjától eltekintve halálos csönd volt. Minden koromsötét volt. Johnny érezte, ahogy a langyos víz az arcába loccsan, átszűrődött a fekete csuklyán, és lassan beszivárgott az orrlyukaiba. Nedves volt, fullasztó.

Visszatartotta a lélegzetét, olyan sokáig, hogy a tüdeje felsikoltott, és a belseje összefacsarodott a kíntól. Aztán minden elsötétült előtte.

Ingridre gondolt. Mióta apa lett, a legszörnyűbb pillanatokban az tartotta életben, hogy a lányára gondolt. Néha olyan közel érezte magához a kislányt, hogy meg tudta volna simogatni vállig érő, sötét haját. Ott volt vele a narancsszínű overallos foglyok között, a vaságy szélén üldögélve lógázta kurta lábacskáit, a térdén horzsolt seb és piszok a lábujjai között. Máskor takarosan sorokba rendezte a babáit a zárka fala mentén, és korholva fésülgette őket. Olyan közel volt, amikor könnyedén odaszökdécselt a mosdóhoz, hogy rózsaszín fogkrémmel fogat mosson, aztán hirtelen eltűnt, akár a délibáb egy egyenesen előrenyúló sivatagi útszakaszon. Az ő véréből való, az ő arcvonásait viseli, a norvég és valami idegen keveréke, melynek maga sem ismerte az eredetét.

Az emberi ösztön, mely megakadályozza, hogy víz kerüljön a légutakba, olyan erős, hogy legyőzi a félelmet attól, hogy elfogy az oxigén.

Amikor végül feladta, nem tudta, hogy kifújja a levegőt vagy belélegzi, csak azt, hogy a légutai megtelnek vízzel, és ő megfullad, tehetetlenül, mint egy süllyedő hajóba bezárt ember. Az ösztön, hogy ne vegyen levegőt a víz alatt, olyan erős volt, hogy bármit, tényleg bármit megtett volna, hogy elkerülje.

Ezt senki nem bírja ki.

Ki a felelős azért, hogy ő itt fekszik? Hogy a küldetés félresikerült, az egy dolog, de az, hogy a megbízói a kisujjukat se mozdították az érdekében, az megbocsáthatatlan. Ha valaha a keze közé kaparintja a felelősöket, annak szenteli az életét, hogy ők is átéljék ugyanezt, hogy így kelljen feküdniük egy fapriccsen egy sötét pincében, és érezniük, ahogy a víz a légcsövükbe csorog.

– Én… én…

A két férfi felemelte ülő helyzetbe. Johnny nagy levegőt vett, és felüvöltött a rettegéstől és a fájdalomtól.

– Én John Omar Berg vagyok, haditengerész és üzletember… Jahja Ál-Dzsábál… néven ideutaztam, hogy csatlakozzak az Iszlám Államhoz.

– Remek. Vigyétek vissza a fickót a kurdokhoz – mondta az amerikai.

4. FEJEZET

Ez meg miféle szöveg?

Olav meztelenül állt egyik lábát az öltözőpadon nyugtatva, és a combját kenegette, amikor a fia bejött.

Aznap reggel, amikor megkapta a halálhírt, azonnal rájött, hogy mi történt. Valahol legbelül mindig tudta, hogy az anyja egyszer el fogja dobni az életét. Hetvenöt éve tudta. Várta. Kisgyerek korában éjszakánként hallgatta az asszony kiáltásait. Remélte, hogy majd elmúlik. Az anyja is a vízben végezte, ahogy az apja.

Mindössze négy nap volt hátra a temetésig, sok volt az elintéznivaló. Olav kénytelen volt mindenen rajta tartani a szemét, neki kellett megőriznie a status quót. Vera építtette Rederhaugent, és ő teremtette meg a SAGA alapjait. A haláleset újabb kérdésekre adhat okot, melyek visszavezethetnek a sötét évekig, és felnyithatják a háborús idők mélységes kútját.

Nem. A férfi nagyot sóhajtott.

Egyszerre elég egy dolog, gondolta Olav, az anyja halála által felvetett kérdésekkel ugyanolyan módszeresen és nyugodtan kell foglalkoznia, ahogy minden más problémát megoldott.

A családi jogásznak, Siri Grevének felhatalmazást adott, hogy a nő elhozhassa a közjegyzőtől Vera letétbe helyezett végrendeletét.

Az ügyvéd bármelyik pillanatban megérkezhet, és Olavot nyugtalanította, hogy mi lehet a végrendeletben.

Az utóbbi időben már csupán évente egyszer beszélt az anyjával, a születésnapján, július végén, és az asszony olyankor mindig sírva fakadt. Olav elképzelése szerint teljesen nyilvánvaló volt az anyjával való konfliktusuk oka. Az ő számára mindig a család volt a legfontosabb, az asszony viszont állandóan a család elé helyezte saját magát.

A háta mögött kinyíló ajtó hangja kiragadta a töprengésből. A párás tükörben felismerte Sverrét. Ahogy a fia idősödött, egyre jobban hasonlított az ő régi fényképeire, de a személyiségében volt valami erőtlenség és gyengeség, amit egy fénykép nem tudott visszaadni; mint a különbség egy igazi Rolex és egy jól sikerült másolat között.

– Te itt? – mondta, és folytatta a combja kenegetését. Azt hitte, a hadseregben majd gatyába rázzák a fiát, és felkészítik a SAGA-ban rá váró feladatokra. Nem így történt: Sverre sápadtan és zaklatottan érkezett haza a külföldi szolgálat után.

A fia biccentett, szemmel láthatóan zavarban volt, hogy meztelenül látja az apját.

– A lelkésznő tegnap átküldte e-mailben a gyászbeszéd piszkozatát. Kinyomtattam.

Olav egy törülközőt kötött a dereka köré, fogta a papírt, és olvasni kezdte.

– Vera Lind továbbvándorolt az öröklétbe – olvasta hangosan. – Sverre! – lobogtatta bosszankodva a kinyomtatott beszédet. – Ez meg mi a fene?

A fia lesütött szemmel bámulta a padlót.

– Végül letette kezéből a vándorbotot… ez meg miféle szöveg? Ez baromság, Sverre! Anyám író volt. A nyelv volt a munkaeszköze. Inkább levágta volna a kezét, minthogy így fejezze ki magát.

– Író, író… – ellenkezett Sverre. – Hisz majdnem ötven évvel ezelőtt adott ki utoljára bármit is. És ezek a lelkésznő szavai, nem az enyémek.

– Leszarom a norvég lelkésznőket, egytől egyig istentelen, leszbikus szocialisták. Az lett volna a dolgod, hogy adj neki néhány olyan támpontot a beszédíráshoz Veráról, amelyeket még egy lelkész sem érthet félre. Ez az egész egy használhatatlan szemét. – Olav összegyűrte a beszédet, és belehajította a papírkosárba. – Megkérem Alexandrát, hogy intézze el a háttérbeszélgetést a lelkésznővel. Ha nem felel meg a lelkész, lecseréljük valaki másra. Vagy megkérem Alexandrát, hogy írja meg ő a beszédet.

– Engem kértél meg, nem Szását – mondta Sverre sértődötten.

Olav parfümöt spriccelt a nyakára.

– A dánok sertéshúst exportálnak, a franciák sajtot, Norvégia kőolajat és lazacot. Érted, mire akarok kilyukadni? Ha háborúba mennénk, és tálib vezéreket kéne ezer méterről leszedni puskával, akkor természetesen hozzád fordulnék. Nagyon tisztelem, amit Afganisztánban végbevittél, Sverre.

A fia hallgatott.

– Az embereknek különböző adottságaik vannak. A boldog emlékezetű Adam Smith munkamegosztásnak hívta volna. Már eleve hiba volt, hogy téged kértelek meg – mondta mosolyogva. – Az én hibám.

Sverre sötét pillantást vetett rá. Olavot mérhetetlenül bosszantotta, hogy a fia sosem felesel vele. Most nyilvánvalóan meg volt sértve, pedig Olav csak kimondta az igazat. Végül muszáj valakinek kimondania.

Sverrét kiskora óta trónörökösnek nevelte. A halálra rémült kisfiút gyakran dobálta hideg vízbe, amitől a gyerek kétségbeesetten sikítozott, és ficánkolt, mint egy hal. Jó néhány évbe telt, mire kiheverte a kemény bánásmódot, de Olav arra számított, hogy ahogy idősebb lesz, majd megtanulja becsülni a „vízhez szoktatás” értékét. De ez sem így lett.

Fiatalabb korában Olav azt tervezte, hogy a szokásos nyugdíjkorhatárt elérve vonul majd ki a SAGA irányításából, igazgatóként és kuratóriumi elnökként is átadja a stafétabotot. De az idő csak telt anélkül, hogy megfelelő alkalom és megfelelő utód adódott volna. Majd hetvenévesen, közölte a gyerekeivel és a kollégákkal. De a nagyszabású születésnapi ünnepségen, ahol a király és a miniszterelnök is tiszteletét tette, Olav megkocogtatta a poharát, és bejelentette, hogy alapos megfontolás után úgy döntött, egyelőre hivatalban marad.

Formailag és jogilag is az ő oldalán állt a törvény. Alapítóként a SAGA alapszabálya lehetővé tette számára, hogy időbeli korlátozás nélkül meghosszabbítsa a kinevezését. És nélküle a család csak egy lenne a krónikusan eladósodott, régi gazdag családok közül, akiknek nagy birtokaikkal nulla bevétel jár.

– Ez csak egy próbálkozás, hogy egy olyan személyről mondjunk valamit, aki sokat jelentett számunkra – mondta Sverre. – Nem a miniszterelnök újévi beszéde.

Olav átkarolta a fia vállát.

– Azok az újévi szónoklatok kritikán aluliak, a norvég politikusok beszédei annyira érdekesek, mint egy statisztikai jelentés.

– Nincsenek politikusi ambícióim.

– Akkor jó – mondta Olav. – A politikusokat néhány évre választják, aztán eltűnnek a süllyesztőben. Csak nézd meg azokat, akikkel együtt voltam a kormányban. Néhány kivétellel teljesen el vannak felejtve. Egy volt politikus majdnem olyan szánalmas látvány, mint egy megbukott tévés celeb vagy egy drogozó exsportoló. Te túlélő vagy, Sverre, egy bokszoló, gránitkeménységű ökölcsapásokkal. Ha valaha át akarod venni a helyemet, ennél sokkal rosszindulatúbb megjegyzéseket is ki kell bírnod. Amikor honvédelmi miniszter voltam, a keselyűk állandóan ott köröztek a fejem felett. Az élet harc, Sverre, megállás nélkül, egy jeges fürdő, amelyből vagy kikecmeregsz a partra, vagy belefulladsz. Na, gyere, fiam!

Kimentek az öltöző előtti folyosóra. Annak egyik végéből vezetett fel a csigalépcső Olav irodájához a rózsaablakos szobába, a másik végében helyezkedett el a könyvtár, ahol a család összegyűlt, hogy megbeszéljék a halálesettel kapcsolatos tennivalókat.

Siri Greve a durva kőfalnak támaszkodva várt rájuk. Szokás szerint testhez simuló ruhát viselt, mely kihangsúlyozta hosszú lábát, és amelynek tengerészkék színe kiemelte hullámos szőke haját.

Az ügyvédnő pillantásából Olav azonnal tudta, hogy valami fontos dolog történt.

– Sverre, menj csak előre, én beszélek egy percet Grevével idekint – küldte előre a fiát a férfi.

Sverre szó nélkül eltűnt, mialatt Olav végiglépdelt a gránitpadlón. Greve rezzenéstelen arccal bámult rá. Valami nem stimmelt.

– Csak nem rossz híreket hozott?

– Félek, hogy bonyolult lehet az ügy – mondta Greve.

– Egy hagyatéki eljárás sosem egyszerű – felelte a férfi, mintha próbálná messzebbre tolni magától a rá váró kellemetlen hírt.

Greve elsimította homlokából a haját, és kibökte a mondandóját:

– A végrendelet eltűnt.

Olav zsebre dugott kézzel megdermedt. Felkavarodott a gyomra, torkát fojtogatta az érzés, hogy kicsúsznak a kezéből a dolgok.

Fel volt készülve arra, hogy a végrendelet esetleg kellemetlen meglepetéseket tartogat, de arra nem, hogy nem találják.

– Egy végrendelet nem tűnik el csak úgy – mondta. – Azt hittem, a közjegyzőnél biztonságos helyen van.

– Vera Lind valóban ott őriztette a végrendeletét 1970 óta – felelte Greve.

– Akkor egyszerűen hozzáférhetünk.

– A közjegyző írásban megerősítette, hogy az édesanyja személyesen elvitte a végrendeletet tőlük aznap, amikor öngyilkosságot követett el.

Olav két ujját végighúzta az orra hegyén és a száján, majd megvakarta az állát.

– Anyám elvitte a végrendeletét, majd fogta magát, és leugrott a szakadékba?

– Nehéz elképzelni – felelte Greve –, de igen, ez a helyzet.

A férfi zsebre dugta a kezét, és tett egy kört a helyiségben.

– Mi lehet a worst case, Greve, a legrosszabb lehetőség?

Olav mindig mindenben így gondolkodott, ez volt az üzleti sikerei titka: Amikor atomfegyver-szakértők vagy klímakutatók előadást tartottak a SAGA-ban, Olav mindig azt kérdezte, hogy mi a lehetséges legrosszabb forgatókönyv, és abból kiindulva dolgozta ki a stratégiáját.

– Elképzelhető, hogy Vera meg akarta semmisíteni a végrendeletet. De a legrosszabb lehetőség az, hogy készített egy jogilag kötelező érvényű új végrendeletet, amelyben a család másik ágát tette meg kedvezményezetté.

– Hanst és az átkozott bergenieket – mormogta Olav.

A család Rederhaugenben lakó oslói ága kezdetben Vera bohém évei alatt, később Olav irányításával hatalmas vagyont halmozott fel, hála a SAGA cégcsoport bevételeinek. Az ugyanezt a nevet viselő alapítvány pedig egy ennél is fontosabb dolgot biztosított számukra: befolyást. Vajon meddig marad ez még így?

– Hát, így áll a helyzet – mondta Greve, és a könyvtár felé biccentett. – Itt az idő. Mehetünk?

5. FEJEZET

Itt jelentős vagyonról van szó

– Nos, akkor elérkeztünk ahhoz a kérdéshez, hogy hol helyezzük örök nyugalomra az elhunytat.

Mivel Szásának határozott véleménye volt a kérdésről, illedelmesen feltartotta a kezét. A temetkezési vállalkozó egy kövérkés, pirospozsgás képű, középkorú férfi volt sötét öltönyben.

Négy nap telt el azóta, hogy a nő rátalált a nagyanyja holttestére, de az idős asszony látványa – ahogy hason fekve lebegett a sekély vízben, a nedvességtől sötétzöld mellény, hátán a családi címerrel – azóta is éjjel-nappal kísértette. Szása még sosem talált rá halott személyre, látni se nagyon látott még holttestet.

De a traumáin majd úrrá lesz valahogy. Rosszabb volt a bűntudat. Vera már akkor furán viselkedett, amikor Szása feltette a naiv és ostoba kérdést, hogy esetleg beszélne-e a hajószerencsétlenségről. És aznap este véget vetett az egésznek.

– A Megváltónk templomának temetője milyen lenne? – javasolta Sverre.

– Az már túl van a fénykorán – mormogta Olav. – Vagy tele van, vagy ha nem, akkor már a hullák szerint is lejárt lemez.

– Apa! – szólt rá Szása élesen. – Ne beszélj így!

– Apám a Vestre temetőjében nyugszik – folytatta Olav zavartalanul. – A Vestre jó hely. És a közös sír lenne a legtermészetesebb megoldás.

– Nem értek egyet – vetette közbe Szása.

A többiek meglepve fordultak felé. A családi megbeszélést a könyvtár átriumos részében tartották, egy világos, körülbelül öt méter sugarú kört formázó helyiségben. A napfény egy háromszázhatvan fokban körbefutó keskeny ablakon át áradt a szobába, és pont Szása szemébe sütött. A boltíves mennyezetet a bibliai Királyok könyvéből vett motívumok díszítették. Az ablak alatt a könyvespolcok álltak a fényesre csiszolt, világos színű gránitpadlón, középen olvasófotelekkel és kanapékkal, ahol most a család letelepedett.

– És mi az egyet nem értésed oka? – kérdezte Olav.

– Én azt javaslom, hogy a szakadéknál legyen a megemlékezés – fejtegette a lánya. – Szerintem a hamvakat itt kell szétszórni, a fjord vizébe.

A temetkezési vállalkozó zavartan kapkodta a tekintetét ide-oda, és buzgón jegyzetelt.

– A fjord vizébe, hmm, igen.

Olav ügyet sem vetett rá, odafordult az ügyvédhez.

– Greve, mit mond a törvény egy ilyen megoldásról?

– Elméletben lehetséges, amennyiben a hamvakat nem sűrűn lakott területen vagy motoros hajók által gyakran használt vízterületen szórják szét.

Ezek után a temetkezési vállalkozón volt a sor, aki tovább ecsetelte a temetés gyakorlati részleteit: hogyan fog kinézni a mahagóniszínű, cseresznyefából készült koporsó, Vera melyik fényképe fogja díszíteni a temetési meghívót, milyen zenészek fognak muzsikálni a templomban és a temetést követő tor alatt.

– Mit szólnátok a Silverguttene fiúkórushoz? – vetette fel Olav. – Én őket szeretném a templomban.

A temetkezési vállalkozónak kétségei voltak.

– Sokan kérik őket, attól tartok, ilyen rövid határidővel nehéz lesz megszerezni.

– Rendben – zárta le a vitát Olav bosszankodva, miközben a csuklóján díszelgő, piros-fehér-kék sportszíjas Rolex Daytona órájára pillantott. – Akkor majd én felhívom a kórusvezetőt. A fiam majd hívja az irodáját, ha felmerülnek még további kérdések.

A férfi bólintott, és sietve távozott.

Ez jellemző az apjára, gondolta Szása, hogy ilyen megalázóan bánik másokkal, de már olyan régóta együtt élt vele, hogy szinte észre sem vette.

Annak ellenére, hogy Siri, az ügyvédnő jó tíz évvel idősebb volt nála, beavatta Szását csak nőkből álló informális hálózatába, melynek a Rederhaugen parkjában álló női szaunaházban volt a bázisa, innen próbálták megtörni a férfiuralmat a családban.

A nagyanyját is be kellett volna venniük a klubba, gondolta Szása, hisz Vera volt közöttük a legelszántabb feminista, de erre senki nem vetemedett. Amúgy a nagyinak esze ágában sem lett volna részt venni ilyesmiben, és most már amúgy is túl késő.

Olav megköszörülte a torkát.

– Kis összejövetelünk célja a temetés gyakorlati tennivalóinak megbeszélésén kívül, hogy tájékozódjunk a hagyaték felosztása körüli jogi kérdésekről. Andrea egyelőre még Svédországban van, de amint lehet, hazajön.

Sverre elgyötört pillantást vetett Szására, a két testvér sosem állt annyira közel egymáshoz, mint amikor renitens húgukról beszélgettek. Andrea egy kurta viszony gyümölcse volt, melyet az apjuk a kilencvenes években folytatott egy nemesi származású svéd társasági hölggyel.

– Alexandra, Mads hazajön Ázsiából?

Szása megrázta a fejét.

Amikor beszámolt a férjének a nagyanyja haláláról, a férfi azonnal felajánlotta, hogy felül az első repülőre, és hazajön, de Szása lebeszélte róla. Bár Madsszal nagyon közel álltak egymáshoz, Vera halála mintha kissé a család felé billentette volna az asszony világát. A férje alig ismerte Verát. És egy családtag öngyilkossága magánügy, melyhez Madsnak semmi köze.

– Lebeszéltem róla. De a temetésre hazajön.

– Rendben. Ott most fontosabb dolga van – mondta Olav, és sorra végignézett a jelen lévő családtagokon. – Ha valakit érdekel, a haláleset után szorosan együttműködtünk a rendőrséggel. A szokásos eljárást követték, kint voltak a helyszínelők, átnézték a telefonhívásait, és kihallgattak minket, akik a közelben voltunk. Kizárták a bűncselekmény lehetőségét, és lezárták a nyomozást. Lehet, hogy magától értetődőnek tűnik, de akkor is megkönnyebbülés.

A férfi fáradtan elmosolyodott, és úgy sandított Siri Grevére, mintha valami közös titkuk lenne. Lehet, hogy Vera ledobott néhány gránátot a végrendeletében?

– Én szeretném, ha tájékoztatnátok, hogy mi áll a végrendeletben – mondta Sverre.

Szása bátyja olykor-olykor tanújelét adta istenadta megérzéseinek, de Szása meglepetésére most az apja és Greve is zavartan rezzentek össze a férfi szavaira.

– Anyám végrendeletével kapcsolatban felmerültek bizonyos komplikációk – bökte ki Olav.

– Komplikációk? – kérdezte kórusban Sverre és Szása.

– Igen – felelte Siri Greve.

– A végrendelet eltűnt – mondta Olav. – Most tudtam meg, hogy anyám ugyanazon a napon, amikor aztán öngyilkos lett, elhozta a közjegyzőtől.

A könyvtárra hosszú csend telepedett.

Szása úgy érezte, mintha fejbe vágták volna. Szédült és teljesen összezavarodott.

Mi történt? – töprengett. – Ettől az új információtól most bűnösnek kellene éreznie magát? Mármint természetesen nem jogi értelemben véve, de erkölcsileg. Nem tudta megmondani. De mindenesetre furcsa volt a dolog. Valakinek kedvezni egy végrendeletben, vagy kisemmizni, az legalábbis a gyűlölet vagy a szeretet logikus következménye.

Na de elhozni a közjegyzőtől a végrendeletet, aztán öngyilkosságot követni el?

Itt valami nem stimmel. És nem tudott megszabadulni az érzéstől, hogy valaminek, amit mondott, köze van a dologhoz.

– De miért? – kérdezte Sverre.

– Nem tudom. Egy lehetőség, hogy nem akart végrendeletben rendelkezni az örökségről – mondta Olav. – Különben miért hozta volna el az iratot?

– Jogilag milyen következménye van ennek? – kérdezte Sverre.

Siri felemelkedett. A családja már generációk óta Falckék jogi képviselője volt. Olav nem igazán bízott a kívülállókban. Siri tekintélyes családfával rendelkezett, ráadásul ügyes jogász volt, aki már azelőtt is egy vezető ügyvédi irodánál dolgozott, hogy Olav átcsábította volna a SAGA-hoz.

– Az örökösödési jog szerint amennyiben az elhunyt nem hagyott hátra érvényes végrendeletet, a közvetlen, egyenes ági leszármazottak, ez esetben Olav az örökös. Egyelőre aszerint a feltevés szerint járunk el, hogy Verának szándékában állt végrendeletet készíteni, de egyelőre nem tudjuk, hol van az irat. Hogy megértsük, milyen sok forog kockán, látnunk kell, mi állt Vera tulajdonában, és mi az, amihez nem volt köze.

– Mi a helyzet a SAGA tevékenységével? – érdeklődött Sverre.

– A SAGA-ban Verának nem volt részesedése. A vagyonnak ez a része külön szabályozás alatt áll, az egyenesági öröklés elve szerint. Valamennyien ismeritek a részleteket. Olav áll a cég élén, három gyermeke kisebbségi tulajdonnal rendelkezik. Ugyanez áll a bergeni ágra is. Amint azt tudjátok, esetleges részvényeladás esetén a családtagoknak elővásárlási joguk van. Magyarán szólva a SAGA cégcsoport miatt nem kell aggódnotok.

– Apám tudta, milyen fontos, hogy az ellenőrzés ne kerüljön ki a család kezéből – bólogatott nyomatékul Olav.

Ahogy a korábbi Falck pátriárkák, Alexandra apja is mániákusan dédelgette magában a gondolatot, hogy generációról generációra öröklődik a család vagyona. Amikor első unokája, Camilla születésekor meglátogatta a lányát a kórházban, a nyöszörgő kis csomagocskát a karjában tartva átszellemülten motyogta: „Hiába, a családnál nincs csodálatosabb!”

Siri végighordozta tekintetét a többieken.

– Vera öröksége tehát, akár az öröklési jog, akár a végrendeletben foglaltak szerint oszlik el, elsősorban ingatlanokat jelent; a legfontosabb családi birtokokat: Hordnest Bergenben, a vadászkunyhót Ustaoset mellett és természetesen Rederhaugent. Jelentős vagyonról van szó.

Jelentős vagyon, enyhe kifejezés, de méltó párja a vadászkunyhónak, mely valójában egy komplett udvarház volt.

– Csak úgy érdeklődöm – mondta Sverre –, mennyit érnek ezek az ingatlanok?

Siri mereven elmosolyodott. Szása érezte, mennyire bosszantónak tartja az ügyvédnő a bátyját.

– Nos, egy háromszobás lakásnak vagy egy közönséges családi háznak könnyű kiszámolni az értékét, mivel igény van rájuk az ingatlanpiacon, ezért mindig eladhatóak. De a vadászkunyhó, Hordnes és Rederhaugen? Ezek mindegyike az ország legegyedibb, legkülönlegesebb ingatlanjainak egyike, annyit érnek, amennyit egy esetleges vevő hajlandó fizetni értük. És ilyenből nem sok van.

– Beszéltetek a bergeniekkel? – hajolt előre Sverre a széken.

– Ők állandóan koldultak anyámtól – jegyezte meg Olov.

A család bergeni ága odáig jutott, hogy a Fanafjordenre néző régi hordnesi családi birtokot már elárverezés fenyegette. Vera megvásárolta tőlük az ingatlant, és fillérekért visszabérelhették tőle, de annyira minimális volt a bevételük, hogy a bergeniek a villanyszámlákat is alig bírták kifizetni.

– Amiatt aggódtok, hogy Vera esetleg egy-két ingatlant a bergeniekre hagyott? – tette fel a kérdést Szása.

– Ez egy lehetséges forgatókönyv – felelte Siri.

Olav felpattant, és céltalanul járkálni kezdett fel-alá az átriumos helyiségben.

– Hans és a bergeniek tudták, hogy az ingatlanjainknak papíron még mindig Vera a tulajdonosa. Hans nagy nőcsábász, és ezúttal egy excentrikus kilencvenöt éves dámának próbálta meg elcsavarni a fejét. Az alávalóságnak nehezen lehetne találóbb definíciót találni.

Még a legjobb családokban is elvesztik a fejüket az emberek, amikor a hagyaték felosztására kerül sor. De Szása mégis azt hitte, az ő családja képes lesz bizonyos mértékű méltóságot tanúsítani. Milyen naiv volt! Néha fárasztó dolog Falcknak lenni.

– Ezek súlyos vádak, apa – mondta. – Fogalmunk sincs, mi történt. Ezek csak spekulációk.

– Hans és a bergeniek már jóval a születésed előtt óta fenik ránk a fogukat. Sosem sikerült kiheverniük, hogy a hetvenes években olyan rosszul játszották ki a kártyáikat.

– Mindegy, ez csak feltételezés – zárta le a vitát Szása. – Van még pár nap a temetésig. Ha Vera valóban elhozta a végrendeletét, és megtartotta, akkor valahol itt kell lennie.

– Jó meglátás, Alexandra. Szeretném, ha szisztematikusan átnéznéd Vera holmiját a szakadéknál fekvő házában.

Szása szófogadóan bólintott.

– Miért olyan fontos, hogy még a temetés előtt meglegyen? – akadékoskodott Sverre. – Egy végrendelet mindenképpen végleges, nem?

– Mert a tudás hatalom – felelte Siri, és rámosolygott Szására az asztal túloldalán.

Olav ismét a lányához fordult.

– Ahogy megvan, azonnal szólsz nekem.

– Nem próbálunk meg beszélni Hansszal? – kérdezte Szása. – Lehet, hogy ő tud valamit.

– Már próbáltam, de egyből az üzenetrögzítője kapcsol be – mondta Olav. – Nyilván szokás szerint olyan helyen van, ahol nincs térerő.

6. FEJEZET

Megegyeztünk?

Háborús övezet, Kurdisztán, Irak

– Ez az utolsó esély, hogy visszaforduljunk – mondta a sofőr tört angolsággal, miközben az előző cigarettája parázsló végéről rágyújtott egy újabbra.

– Továbbmegyünk – mondta Hans Falck, és letekerte a régi terepjáró ablakát.

A börtön felé vezető út kacskaringósan haladt szögekkel felszórt útszakaszok, betontömbök, páncélozott járművek és homokzsáktorlaszok között. A kurd különleges erők őrt álló katonái szürke foltos, terepmintás amerikai egyenruhákban toporogva küzdöttek a hideg sivatagi szél ellen.

A piszkosszürke Land Rover lassan közelítette meg az első ellenőrző pontot. Egy kevlársisakot és balaklavát viselő katona hirtelen kézmozdulattal leállította a kocsit, egy másik fegyvereket és bombát keresve átvizsgálta a csomagtartót és a karosszériát, és egy tükör segítségével az alvázat is átnézte. Aztán intettek a sofőrnek, hogy továbbhajthat a poros úton.

A következő ellenőrző ponton, alig száz méterrel előrébb Hanst kiparancsolták az autóból. Sűrű füst gomolygott elő egy rozsdás olajoshordóból, és összekeveredett a környék felett ülő, benzingőzből és fűszeres báránysült illatából álló felhővel. A Közel-Kelet illata.

Egy katonanő megparancsolta Hansnak, hogy vegye le a bakancsát, mellényét és kabátját, és végigvizsgálta egy fémdetektorral. A nőnek sötét haja volt és izzó tekintete, keskeny arca túlságosan aszimetrikus volt ahhoz, hogy vonzónak lehessen nevezni.

– Mi dolga a börtönben?

– Beszélhetnék a parancsnokával? – felelte mosolyogva Hans.

A nő nem mosolygott vissza, csak szótlanul bevezette egy szobába. A sivár helyiség túlsó végében a falon függő kurd zászló alatt – sárga alapon vörös csillag – egy fém íróasztal mögött kövér tiszt üldögélt pár számmal kisebb zöld egyenruhában. Hans az asztalra helyezte az útlevelét, az orvosi igazolványát és az ajánlólevelét.

A börtönparancsnok komótosan végiglapozta a dokumentumokat. Megvakargatta a bajuszát.

– Lássuk csak… 1980-as évek Afganisztán, Libanon, Gáza, Bosznia, Irak, Szíria. De elsősorban Kurdisztán, úgy hallom, régi támogatója az ügyünknek. Társszerzője egy harctéri aneszteziológia kézikönyvnek, amelyet világszerte használnak a válságövezetek orvosai. Lenyűgöző pályafutás, mister Hans.

Hans rezzenéstelen képpel biccentett.

– De a mi börtönünket már számtalan alkalommal ellenőrizték a Vörös Félhold orvosai – folytatta a parancsnok – anélkül, hogy bármi hiányosságot találtak volna. Jobban bánunk az ellenségeinkkel, mint ahogyan ők bánnak velünk. Civilizált emberek vagyunk, nem vadállatok. Tisztában van a veszélyekkel, melyekkel a börtönlátogatás jár? Ha lázadás tör ki, egyáltalán nem biztos, hogy ki tudjuk menteni.