Athenaeum

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Don Watson: The Shortest History of the United States of America

Don Watson asserts his right to be known as the author of this work.

Originally published in the English language in 2025 by Black Inc., an imprint of Schwartz Books.

This edition published by arrangement with Black Inc.

Ahol nem jelöltük másként, ott az idézeteket Bartók Imre ültette át magyar nyelvre.

A szerkesztés során az eredeti kéziratban született kiegészítéseket Morcsányi Júlia fordította.

Térképek és illusztrációk: © Alan Laver

Hungarian translation © Bartók Imre

© Athenaeum Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 658 3

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Mészáros Blanka

Szerkesztő: Helfrich Judit

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Csémi Judit

Nyomdai előkészítés: Komlós Andrea

Derek Shearernek

BEVEZETÉS

„Amerika! Amerika!

Légy állhatatos, lelked délceg,

Isten igazítsa ki, mi benned hiba,

S a szabadság legyen törvényed.”

Katharine Lee Bates: America the Beautiful, 1895

2021. január 6-án, egy szélfútta, téli reggelen mintegy kétezer fős, zömében férfiakból álló tömeg törte át a washingtoni Capitolium köré vont rendőrkordont, és rontott be az épületbe. A zavargók többsége az Egyesült Államok zászlaját lengette; a jelkép sokuk öltözékén is jól kivehetően ott virított, de néhányan a Konföderáció zászlaját, a fehér felsőbbrendűség és a régi rabszolgatartó államok „elveszett ügyének” a szimbólumát is magukkal vitték. Voltak, akik katonai egyenruhát, mások sisakot viseltek. A zavargások egyik résztvevője sajátos mosómedveprém fejfedőben mutatkozott, egy másikon pedig olyasféle hacuka volt, ami alapján őslakos sámánnak is beillett volna, leszámítva, hogy a csillagos-sávos lobogót festette az arcára. Voltak, akik „Jézus megment benneteket!” transzparensekkel és hasonlókkal érkeztek, és „Jézus királyról” kiabáltak. Sokan „Trump” vagy „MAGA” feliratú baseballsapkában érkeztek a helyszínre; az utóbbiról akkor már mindenki tudta, hogy a „Make America Great Again”, vagyis a „Tegyük ismét naggyá Amerikát!” szlogen rövidítése.

Az amerikai demokrácia fellegvárában egyik pillanatról a másikra puskákkal és késekkel, kábítófegyverekkel, sokkolókkal, pajzsokkal, vasrudakkal és medveriasztó spray-vel felfegyverkezett huligánok jelentek meg. A tüntetők ablakokat zúztak be, műalkotásokat rongáltak meg, továbbá betörtek a Szenátusba, és irodákat dúltak fel. Összességében mintegy hárommillió dolláros kárt okoztak. Az összecsapásokban számos rendőrt és biztonsági őrt támadtak meg sokkolóval és más fegyverekkel, löktek le lépcsők tetejéről, és fújtak le különféle vegyi anyagokkal. Az épületet védő, közfeladatot ellátó személyek közül legalább száznegyvenen megsérültek. A rendőrök egy támadót agyonlőttek, egy rendőr pedig közvetlenül a zavargások után halt meg. Két további rendőr az eseményeket követő két hétben öngyilkosságot követett el.

„Tegyük ismét naggyá Amerikát!” („Make America Great Again”) – Az Amerikai Egyesült Államok Kongresszusában, a Capitoliumban, 2021. január 6-án

A tömegben számos rasszista és nativista szervezet – a bevándorlókkal szemben a helyi lakosok érdekeit hangsúlyozó ideológia –, többek közt a Proud Boys és az Oath Keepers is képviseltette magát. A tüntetők közül sokan hittek a QAnon nevezetű zavaros hátterű összeesküvésgyár elképzeléseiben, többek közt abban, miszerint a Microsoft alapítója és egykori vezetője, Bill Gates, továbbá bizonyos milliárdosok, hollywoodi filmsztárok és demokrata politikusok – például Bill Clinton és a felesége, Hillary Clinton – egy alattomos nemzetközi pedofil- és gyermekkereskedelem-hálózatot működtetnek; a gyermekek vérének a lecsapolása, majd az így kinyert vérből az élettartamot meghosszabbító szérumok előállítása csupán az egyik a rémtetteik hosszú lajstromáról. Különböző mértékben ugyan, de feltehetően az összes tüntető úgy gondolta, hogy az Egyesült Államokat a saját érdekeit mindenek elé helyező elit irányítja, ideértve számos tudóst és politikust, akik a Covid–19-járvány idején egészségügyi maszkot erőltettek rá az amerikaiakra, bezáratták az üzleteiket, az otthonuk falai közé kényszerítették, továbbá a vakcina felvételére kötelezték őket. A zavargás idején a járvány már több mint háromszázötvenezer amerikai honfitársukkal végzett, és hetente mintegy huszonötezer áldozatot követelt.

A csőcselék eltorlaszolta a Képviselőház elnöke, a demokrata párti Nancy Pelosi irodájához vezető lépcsőt. A híresen tetterős nyolcvanéves asszony mindannak a megtestesítője volt számukra, amit olyannyira megvetettek. Egyrészt jelentős hatalmi pozíciót mondhatott a magáénak – és mindezt nőként. Egy évvel korábban Pelosi kamerák előtt tépte szét Trump elnök évértékelőjének egy nyomtatott példányát. A zavargók bosszúra szomjaztak. Miközben megközelítették Pelosi irodáját, fenyegető hangon így szólongatták: „Nancy… Nancy…” Az ostromban részt vevők Washingtont az elit epicentrumának, az összeesküvők titkos főhadiszállásának tekintették. Véleményük szerint Washington valójában egy korrupciótól és bűntől fortyogó „mocsár”. „Drain the swamp!”, vagyis „Csapolják le a mocsarat!” – skandálták.

A november 3-án tartott választás éjszakáján, nagyjából este tíz órakor az ország közel felének a legnagyobb megrökönyödésére, illetve másik felének nagy örömére Donald Trump tűnt a legvalószínűbb befutónak. Csakhogy a levélszavazatok összeszámlálására később került sor, és ezek hamar Joe Biden javára fordították a versenyt. Habár a Trump által besöpört 74,2 millió szavazat több volt, mint amit az Egyesült Államok története során bármelyik győztes elnökjelölt szerzett, Biden végül 81,2 millió szavazattal diadalt aratott.

Miután tartottak tőle, hogy az „egy ember, egy szavazat” típusú demokrácia „elégedetlenséghez és zavargásokhoz”, illetve a többség zsarnokságához vezethet, a nemzet 18. századi alapító atyái egy olyan választási rendszer mellett kötelezték el magukat, amely igyekezett egyensúlyt teremteni a többségi szavazással megválasztott kormányzat és az Elektori Kollégiumra (Electoral College), vagyis az elnökválasztó testületre ruházott államhatalom között. Ennek megfelelően a 2020. december 14-én, a testület találkozóján a Biden által szerzett 51,3 százalék 306, míg Trump 46,8 százaléka 232 elektori szavazatnak felelt meg. A testület Bident hirdette ki győztesnek. Az eredményt, illetve a szavazás érvényességét január 6-án a Kongresszusnak is meg kellett erősítenie, és ezzel ennek az intézménynek kellett szentesítenie Biden elnöki kinevezését.

Alighogy Biden bejelentette a győzelmét, Trump is nyilatkozatot tett, miszerint a választást „elcsalták”. A Capitoliumra rontó tömeg azért kezdett zavargásokba, mert megingathatatlanul hittek abban, hogy Trump valóban győzött. Azt skandálták: „Állítsák meg a csalást!” Trump már jóval a szavazás előtt figyelmeztette a híveit: esetleges vereségét egyedül az okozhatja, hogy a szavazást egyenlőtlen feltételek mellett tartják.

A Capitoliumot megostromló társaság egy eredetileg tízezer és nyolcvanezer fő közé becsült tömegről vált le, amely az „Amerika megmentéséért szervezett meneten” vett részt. A National Mall parkban gyülekező tüntetőket többek közt a Trump család, a Kongresszus republikánus tagjai és a New York-i expolgármester, Rudolph W. Giuliani – egyúttal az elnök személyes ügyvédje – is buzdította a köztársaság megmentésére. Giuliani az alapító atyák emlékművére mutatva kijelentette, hogy ezen a napon azért kell kiállniuk, „amiben ők [az alapító atyák] hittek”.

Ezek közé a dolgok közé tartozott például az 1791-ben elfogadott Alkotmány első és második kiegészítése is. Az Első alkotmánykiegészítés garantálta, hogy a Kongresszus ne korlátozhassa a szólás- és a sajtószabadságot. A Második alkotmánykiegészítés pedig az állampolgárok fegyverviselési jogát biztosította. Ez a közelmúltbéli, zsarnoki brit uralom ellen vívott függetlenségi háborún alapult, és nem számolt a fegyverek fejlődésével, aminek során a muskétákból forgópisztolyok és géppisztolyok váltak, sem azzal a lehetőséggel, hogy a helyi polgárőrség mondvacsinált indokokkal esetleg a törvényes demokratikus kormány ellen fordul. Az Első alkotmánykiegészítést ugyanez a „zsarnoki” kormányoktól való félelem ihlette, nem születtek kitételek bizonyos személyekre, a közbiztonságra, a demokratikus intézményekre vagy a nemzeti érdekekre nézve ártalmas beszéddel kapcsolatban, és a törvény nem számolt a digitális média azon képességével, hogy képes gyűlöletbeszédet, hazugságokat, hamis „tényeket” és összeesküvés-elméleteket terjeszteni. Egyik kiegészítés sem volt tökéletesen alkalmas arra, hogy megvédjen egy jelenkori demokráciát – azonban mindkettőt fel lehetett ellene használni.

* * *

>Közismert tény, hogy az Egyesült Államok legnemesebb intézményei bizonyos nagyszabású eszmékből, illetve az ezekből a köztársaságot megálmodó, kivételes képességű államférfiaktól eredeztethetők. Az alapító atyák kijelentették: „Ezen igazságok érvényességét magától értetődőnek tekintjük.” Ezen „igazságokból” – úgymint az emberek közti egyenlőség, az élethez, a szabadsághoz és a boldogság kereséséhez fűződő „elidegeníthetetlen jog” – származnak a nemzetet meghatározó diskurzusok körvonalai, ebből fakadó költészete és identitásának megannyi jelképe. Lincoln Gettysburgben elmondott beszédével – amely nagyban támaszkodik az alapító okiratra, illetve átfogalmazza annak bizonyos aspektusait – együtt ezek az „igazságok” alkotják az Amerikai Egyesült Államok törvényeinek és sajátos karakterének a legalapvetőbb forrását.

Éppúgy közismert tény, hogy minden egyes nagyszabású eszmével szemben felhozható legalább egy tényszerű cáfolat. Az egyik oldalon a szabadságról és az egyenlőségről szóló eszméket, míg a másikon a rabszolgaságot és az azt felváltó rasszista, „Jim Crow-féle” rendszert1 találjuk. Az egyik oldalon ott a köztársaság eszméje, a másikon pedig az amerikai birodalom ténye. A dombon emelt város gondolata (a „ragyogó város”, ahogy Ronald Reagan elnök fogalmazott) – és az országban népbetegségként jelen lévő szegénység, valamint a bűnözés. Az „Isten szeme előtt” létező nemzet gondolata – és a pénz imádata. A felvilágosodás eszméi – és az a körülmény, hogy a lakosság mintegy harmada nyíltan tagadja az evolúciót.

Walt Whitman, „az amerikai demokrácia költője” messzemenőkig elkötelezett volt a szabadság és az egyenlőség gondolatai mellett, ennek ellenére magától értetődőnek vélte, hogy az afrikai amerikaiak nem alkalmasak arra, hogy részt vegyenek a választásokon. Több mint egy évszázaddal később még mindig számos amerikai iskolában használtak olyan tankönyveket, amelyekben többé-kevésbé ugyanezek az elvek fogalmazódtak meg. „[S]okaságok vannak bennem” – írta Whitman.2 Akárcsak mindannyiunkban, tehetnénk hozzá, akárcsak bármelyik országban. Ugyanakkor ez a sokféleség talán egyetlen országra sem jellemző annyira, mint az Egyesült Államokra.

A jól csengő tétel, miszerint nincsenek vörös (republikánus) és kék (demokrata) államok, kizárólag az Amerikai Egyesült Államok létezik, nyilvánvaló fikció. Nem csupán vörös és kék államok léteznek, de még az államokon belül is léteznek külön régiók, amelyek története, kultúrája, nyelve és hétköznapjai merőben eltérnek egymástól.

Ahogy az Egyesült Államok története kivételes mértékben az eszmék története, éppúgy azoknak a férfiaknak és nőknek a története is, akik megkísérelték a gyakorlatba is átültetni ezeket az eszméket, és a politika, a vallás, a városok, az ipar, a hadviselés, az otthoni élet, az oktatás, Hollywood, az irodalom vagy éppen a zene területén is érvényesíteni őket.

Az Amerikai Egyesült Államok lényegében minden lehetséges mérce szerint a világ leghatalmasabb nemzetének tekinthető. Legalább egy évszázada a találmányok és a kreativitás olvasztótégelyeként tekintünk rá, emellett története során milliók számára nyújtott menedéket, és ennyiben kétségkívül a remény és a szabadság fáklyahordozójának lehetett tartani. Egyetlen, mégoly rövid történeti munka sem teheti meg azonban, hogy ne vessen számot az ország súlyos hiányosságaival, bűneivel és belső megosztottságával. Ezzel együtt kijelenthetjük: még akkor is elismeréssel kell adóznunk az ország hallatlan eredményei és az azokat lehetővé tevő nemes jövőkép előtt, ha nem kívánjuk elfogadni az „amerikai kivételességre” vonatkozó nagyzoló kijelentéseket.

A KEZDETEK

Az Egyesült Államok története 1776. július 4-én vette kezdetét, amikor Nagy-Britannia tizenhárom amerikai gyarmatának a képviselői kikiáltották a függetlenségüket. Ugyanakkor Amerika története közel háromszáz évvel korábban, 1492-ben indult el, amikor Kolumbusz Kristóf és a mintegy kilencvenfős legénysége három hajóval partot ért a Karib-tenger keleti csücskének egyik kis szigetén, amelyet a helyiek Ayitinek – Haiti – neveztek. Kolumbusz új nevet adott neki: ez a sziget lett La Española, avagy „Kis-Spanyolország”.3

Amerikában legalább húszezer évvel korábbi emberlakta települések nyomai is fellelhetők. Ebben az időszakban vándoroltak át az Alaszkát a Szibéria keleti végével összekötő földhídon azoknak a népeknek az ősei, akikkel aztán a hírneves felfedező találkozott. Amikor a szóban forgó földterület víz alá került – itt található azóta a Bering-szoros –, ezek a népcsoportok már két kontinensen is szétszóródtak, és sikeresen alkalmazkodtak a különböző környezetekhez és éghajlatokhoz. Vadásztak, gyűjtögettek és halásztak, majd idővel földművelésbe kezdtek, és bizonyos helyeken népes és meglehetősen összetett társadalmakat alakítottak ki.

1492-ben, úton Spanyolország felé Kolumbusz és kilencven embere eléri Ayitit (Haiti)

Kolumbusz tisztában volt vele, hogy a Föld gömbölyű, csak éppen azt nem tudta, hogy jóval nagyobb, mint amilyennek gondolja. Ptolemaiosz 2. századi térképeire hagyatkozva úgy vélte, hogy a Spanyolországból induló, több mint hatvan napig tartó utazása végén Ázsia keleti felén kötött ki, és ennek megfelelően a Haitin élő taino népet „indiánoknak” nevezte el. Beszámolója szerint az őslakosok „meglehetősen jámbor és őszinte népségnek bizonyultak, akik bőkezűen megosztják mindenüket”. Tapasztalatai alapján arra jutott, hogy rövid úton meg lehet nyerni őket a kereszténységnek, és nem mellesleg rabszolgává lehet tenni őket. Kolumbusz első körben beérte azzal, hogy mintegy tucatnyit elrabolt közülük, s némi dohányáru, pulyka, papagáj, igazgyöngy és arany kíséretében elvitte őket Spanyolországba. Mielőtt elhagyta a szigetet, kijelentette, hogy ettől kezdve a karibi térség általa ismert összes földterülete a pártfogói, vagyis Aragóniai Ferdinánd spanyol király és Kasztíliai Izabella tulajdonához tartozik.

A pápa áldását adta rá, hogy a Kolumbusz által felfedezett szigetek Spanyolországhoz tartozzanak; ebben talán az is közrejátszott, hogy VI. Sándor maga is spanyol volt. 1494-ben a tordesillasi egyezmény értelmében Spanyolország és Portugália egy képzeletbeli határvonalat húzott keresztül az Atlanti-óceánon, a Kanári-szigetektől mintegy 1800 kilométerre nyugatra, és az ettől nyugatra fekvő területek Spanyolországhoz, a keletre fekvők pedig Portugáliához kerültek. Nem meglepő módon Spanyolország riválisai nem igazán örültek ennek a fejleménynek. A francia király úgy fogalmazott: „Szeretném látni a vonatkozó záradékot Ádám végrendeletében.” A francia, angol és holland királyságok maguk is tengerészeti felfedezésekbe kezdtek Észak- és Dél-Amerikában, ahol hamarosan területeket is magukéinak nyilvánítottak. A modern Amerika tehát az európai nagyhatalmak rivalizálása közepette született meg és formálódott.

Kolumbusz a következő útjára már tizenhét hajóval és ezerötszáz fős legénységgel indult el. Ezt követően még egy harmadik és negyedik alkalommal is nyugatra hajózott, mindvégig a legteljesebb tudatlanságban afelől, hogy nem a régi világ keleti felét érte el, hanem egy új kontinensre bukkant. Elsőként egy portugál megbízásból eljáró firenzei felfedező, a Brazília partjain 1501-ben kikötő Amerigo Vespucci döbbent rá, hogy valójában egy másik kontinensen jár – ez volt tehát a mundus novus, vagyis az „új világ”. 1507-ben egy Martin Waldseemüller nevezetű térképész Vespucci nevét latinizálva az „America” nevet kanyarította az új földterület fölé.

1513-ban Vasco Núñez de Balboa átkelt a Panama-szoroson, és fél kezében kivont karddal, a másikban Szűz Mária képmásával kijelentette, hogy ettől kezdve az egész Csendes-óceán Spanyolország fennhatósága alá tartozik. Nem sokkal később Ferdinand Magellán a déli csücske felől kerülte meg a dél-amerikai kontinenst, majd a Csendes-óceánon átkelve elérte azt az Indiát, ahová eredetileg Kolumbusz is igyekezett.

A következő két évszázad során számos további felfedezőútra került sor, és az ezeket kísérő, egyre élénkebbé váló kereskedelem és fosztogatás egyrészt jelentős vagyonokat juttatott az európaiak portájára, továbbá átformálta az európai kultúrát és társadalmat, másrészt rettenetes pusztítást okozott az Amerikában élő őslakosok körében, akiknek a földje, kultúrája, nyelve és életkörülményei egyaránt visszafordíthatatlan károkat szenvedett. A „felfedezések kora” valójában a rettenet kora volt. Azok a felfedezések, amelyek kétségkívül reménnyel töltötték el az Európában szegénységben, kiszolgáltatottságban, sőt akár üldöztetésben élő néptömegeket, illetve kiszélesítették az emberi civilizáció láthatárát, és újraértelmezték annak lehetőségeit, közvetlenül is milliók halálához és nyomorúságához járultak hozzá, nem is beszélve a páratlan szépségű és felbecsülhetetlen értékű természeti kincsek elpusztításáról.

Az őslakosok szervezete és immunrendszere nem bírt el az európaiak által behurcolt olyan betegségekkel, mint a himlő, a tífusz, a kanyaró és a számos további, Európában gyakorinak számító nyavalya. Mint egy spanyol szemtanú írta: az indiánok számolatlanul pusztultak, mint a poloskák. Az őslakosoknak ugyanakkor nem csak a betegségektől volt okuk tartani. Az európaiak milliószámra kényszerítették őket arra, hogy bányákban és ültetvényeken robotoljanak, és rengeteget közülük gyakorlatilag halálra dolgoztattak. A robot mellett éheztetésnek, gyilkosságoknak, nemi erőszaknak, csonkításnak és kínzásnak is ki voltak téve. A Domonkos-rendi szerzetes, Bartolomé de las Casas a saját szemével is látta, hogy milyen sors jut nekik osztályrészül: „Oly kegyetlenségeknek vannak kitéve, amelyekhez foghatót egyetlen élő ember sem láthatott, és nem is szabadna látnia sohasem.” Fél évszázaddal később Franciaországban, a harmincéves háború vérontásai közepette Michel de Montaigne arra jutott, hogy miután az emberek hajlamosak mindent és mindenkit barbárnak nevezni, amihez és akikhez nincsenek hozzászokva, az európaiak képtelen voltak felismerni, hogy sajnos a barbárság terén minden létező tekintetben felülmúlták az őslakosokat.

A szerencsevadászok, rabszolga-kereskedők, konkvisztádorok és egyházi személyek egyaránt a katolikus monarchia alá tartoztak, és küldetésük lényegi részének tekintették, hogy megtérítsék az útjukba kerülő pogányokat. Az őslakos népek döbbenetes léptékű és példátlan sebességgel végbemenő pusztulásában az isteni akarat megnyilvánulását látták, és ugyanerre hivatkozva érezték magukat feljogosítva arra, hogy kényük-kedvük szerint bánjanak a túlélőkkel. Ez a magatartás nem csak az inkvizíció filozófiáját jellemezte. Amikor a 16–17. század fordulóján élt angol puritán, John Winthrop szembesült azzal, hogy az egyik New England-i őslakos törzs tagjai mind egy szálig belehaltak a himlőbe, az eseményekből nemes egyszerűséggel azt a következtetést vonta le, hogy Isten engedélyt adott számukra, hogy a továbbiakban a legjobb belátásuk szerint cselekedjenek.

Egy másik istenfélő egyházi személy, a ferences rendi spanyol Marcos de Niza 1538-ban érkezett a mai Egyesült Államok délnyugati csücskébe. A hazatérését követően mindenféle aranyvárosokról szóló mendemondákról számolt be, úgyhogy Új-Spanyolország (ahogy a napjaink Mexikója területén található spanyol területeket nevezték) elküldte Francisco Vázquez de Coronadót négyszáz katonával, kétezer őslakos mexikóival, továbbá jó néhány rabszolgával, asszonnyal, négy szerzetessel és több száz lóval, marhával, báránnyal, kecskével, hogy fedezze fel a környéket. Az expedíció zűrzavarba torkollott, és semmilyen számottevő eredménnyel nem járt. A tarkabarka kompánia hónapokra letáborozott a pueblók: a hopik és a zunik – mint az egyik spanyol katona megjegyezte, „tökéletes egyetértésben élő, békés népek” – döngölt földből készített, többemeletes falvaiban. Amikor a tiguex (tiwa) törzs a korábbiakhoz képest kevésbé vendégszerető magatartást tanúsított velük szemben, a spanyolok kétszázat megégettek közülük, és porig rombolták az otthonaikat.

Coronado csapatában találjuk az első európaiakat, akik megpillantották a Grand Canyont, a Sziklás-hegységtől keletre húzódó, hatalmas kiterjedésű pusztákat, továbbá a lovakat nem ismerő lipán apacsok „szelíd, ájtatos, napimádó népét”, akik gyalogszerrel vadásztak a hatalmas bölénycsordákra, és akiknek lényegében az egész létezése ezektől a fenséges állatoktól függött. Amikor az expedíció elérte a mai Kansast, és a várakozásokkal ellentétben még itt sem találtak aranyat, Coronado kivégeztette az őket idáig vezető pauni indiánt, majd visszakullogott Mexikóba.

De Soto minden további nélkül visszavonulhatott volna azzal a hatalmas vagyonnal, amelyre az inka birodalom meghódítása és kifosztása során tett szert, hogy odahaza, Spanyolországban élvezze ki a nyugdíjas éveit. Vajon milyen célok maradhattak még a becsvágyó fiatalember számára, aki egy egész civilizációt kényszerített térdre? Mint kiderült, Hernando de Soto kaland- és gyilkolási vágyát, illetve a veszedelmes ismeretlen utáni sóvárgását még egy spanyol villa vagy a guatemalai kormányzói rezidencia sem csillapíthatta volna. Arra jutott, hogy nincs veszítenivalója – sőt egy hittérítő hadjárat csak segíthet abban, hogy a halála után elkerülje a purgatóriumot.

Így hát 1539 májusában hat-hétszáz emberrel, nagyjából száz asszonnyal és ugyanennyi rabszolgával, kétszáz lóval, jó néhány vadászkopóval és sertéssel partra szállt a Floridai-félsziget nyugati partján, feltehetően Tampa Baynél. Ezt követően a hadserege mintegy három éven keresztül vánszorgott fel-alá az Appalache-hegység lápvidékein és erdőségeiben, és ők lettek az első európaiak, akik a saját szemükkel látták a Mississippit, illetve találkoztak a folyó két partján élő őslakos civilizációkkal. Idilli lugasokon keltek át, és dió-, tölgy-, illetve fenyőfákkal borított domboldalak mellett vitt az útjuk. Az ámbrafák, a cédrusok és a szederfák nagyszerűbbek voltak, mint a spanyolhoniak, és az őslakos asszonyok finom, fehér öltözékeket készítettek a háncsrostjukból. Átvágtak a krík, a maszkagí, a cseroki, a csaktó, a csikaszó és a szeminol indiánok földjén, akik remekül megéltek az általuk termesztett kukoricából, babból, tökből és dohányból, illetve a folyókból kifogott halakból és a pusztákon elejtett vadakból. De Soto háromszáz évvel korábban ezen a területen a „dombcivilizációra” és akár harmincezer lakost is számláló városokra bukkant volna, 1539-ben azonban mindössze nagyjából ezerfős, cölöpkerítéssel körbevett települések fogadták. Az indiánok hierarchikus berendezkedésben éltek. A konkvisztádor habozás nélkül közölte velük, hogy „a Nap gyermekeként” érkezett, és azért hozta el a kereszténység fényét, hogy megmentse a lelküket a bűntől, úgyhogy jobban teszik, ha feltétel nélkül engedelmeskednek a római anyaszentegyháznak és a kasztíliai királynak.

Habár a spanyol kormány elvileg büntette a súlyos kihágásokat, Hernando de Soto mindezzel nem sokat törődött, és az expedíció egyik résztvevőjének a visszaemlékezése szerint „igencsak nagy kedvvel öldöste az indiánokat”. Kétségtelen, hogy a felfedezőútjai rémálomszerű pusztítással jártak. A katonái a kardjaikkal, számszeríjaikkal és lándzsáikkal bárkit megöltek, ha éppen meg akarták félemlíteni az adott közösséget, esetleg információkat akartak kicsikarni belőlük, vagy mindössze elejét akarták venni az esetleges ellenállásnak. Amennyiben a hagyományos módszerek nem bizonyultak elégségesnek, szakállas puskákkal lőtték agyon a helyieket, vagy rájuk eresztették a kutyáikat. Amikor az őslakosok nem voltak hajlandóak biztosítani a kért rabszolgákat és asszonyokat, Hernando de Soto megkínozta, megcsonkította – levágta a végtagjaikat, a fülüket és az orrukat – vagy máglyára vetette őket, majd porig égette a falvaikat, hogy aztán láncra verje a kevés számú túlélőt.

Tuskaloosa, „számos terület és számos nép uralkodója” még a példátlan brutalitás ellenére sem adta meg magát. Mabila (a mai Mobile, Alabama) mellett csapdába csalta a konkvisztádort, s jelentős sereggel rontott a sokkal jobban felszerelt ellenségre. A spanyolok mintegy ötezer mabilaival végeztek, ezzel együtt Hernando de Soto expedíciója sosem heverte ki a rajtaütés sokkját.

Maga a konkvisztádor 1542 májusában a Mississippi partjánál váltólázban életét vesztette; a holtteste nagy valószínűséggel a folyóban úszkáló harcsák eledele lett. Miután az expedíció nyugat felé vette az irányt, a katonák egy ideig még fosztogattak, ám az egyre súlyosbodó éhezés miatt kénytelenek voltak visszafordulni. Miután a lovaik kiszenvedtek, a még életben maradt társaság sebtében eszkábált csónakokon indult tovább a Mississippin. A katonák bölénybőrrel igyekeztek védekezni a folyóparton sorakozó indiánok nyílzáporával szemben, amíg el nem érték a tengert.

A 16. század első évtizedei során más európai hatalmak érkeztek az amerikai kontinensre. Ami a franciákat illeti, az ő képviseletükben az egyébként olasz Giovanni da Verrazzano fedezte fel 1524-ben az Újvilág atlanti-óceáni partvidékét Cape Feartől Új-Fundlandig, és menet közben a New York-i kikötőt is feltérképezte. Verrazzano a területet Új-Franciaországnak keresztelte el.

Az igazi vetélkedés azonban csak a 16. század második felében kezdődött el. Francis Drake, az Erzsébet királynő szolgálatában álló angol korzár 1578-ban áthajózott a Magellán-szoroson, és valamivel a San Francisco-öböl felett elérte a kontinens csendes-óceáni partvidékét. Itt olyan őslakos népekre bukkant, amelyek „szabadon és szeretetben éltek, és mentesek voltak minden alattomosságtól és bűntől” – sőt az európaiak értelmezésében olyannyira szabadok és szeretetteljesek voltak, hogy „szabadon lemondtak minden földjükről, és azt őfelségére ruházták”. A kérdéses földeket Francis Drake Új-Albionnak (New Albion) keresztelte el.

Miután sikeresen megszabadultak a spanyolok igájától, a 17. században a mintegy másfél millió főt számláló protestáns hollandok váltak az Észak-Amerikába érkező negyedik birodalmi hatalommá.

Hernando de Soto 1541-ben megérkezik „a kereszténység fényével” a Mississippi partjára

COLORADO-FOLYÓ

Spanyolul a „colorado” szó ’vöröses’-t jelent: ilyen színe volt a folyónak, amelyet Francisco Vázquez de Coronado felderítői találtak 1540-ben. Manapság az algák miatt a Colorado-folyó vize inkább zöldes. A hóolvadással táplált folyó több mint 2300 kilométeren át kacskaringózik a Sziklás-hegység közép-nyugati lankáitól nem kevesebb mint hét államon – és a Grand Canyonon – keresztül, hogy aztán elérje a Kaliforniai-öböltől északra fekvő forró sivatagokat.

A Colorado a természettörténet és az emberi történelem eposza. Mintegy nyolcezer évvel ezelőtt a pueblók felmenői – és előttük a paleoindiánok, Észak-Amerika legkorábbi lakosai – már földet műveltek a folyó környékén. A hohokam nép a folyóból látta el vízzel a harmincezer fős településeit. A navahó, ute és mohave népek valamikor i. sz. 1000 után érkeztek a térségbe; a spanyolok a 16. században; az amerikaiak pedig a 19. században – ők, akárcsak a spanyolok, az arany megtalálásának a reményében vándoroltak idáig. 1864-ben az ute indiánok segítségével Kit Carson nyolcezer navahót bekerített, majd a borzalmas új-mexikói Fort Sumner táborba küldte őket. Húsz évvel később az amerikai hadsereg az ute törzset is elüldözte az otthonából.

A 20. században több gátat is építettek a folyón, és már negyvenmillió ember ivóvize és áramellátása függött tőle. A híres yumai átkelőtől nyugatra ez a folyó látja el vízzel a kaliforniai Imperial Valley-t, ahol minden évben kb. hárommilliárd dollárnyi gyümölcsöt és zöldséget, pamutot és takarmányt termelnek, és nagyjából tizenháromezer farmert foglalkoztatnak, akiknek a többsége a határtól délre, Mexikóban él.

A Colorado-folyó ma már csak ritkán éri el a tengert. Hatalmas mexikói deltája száraz pusztaság, és a melegedő éghajlatnak köszönhetően jó eséllyel az is marad.

Észak-Amerika 1650-ben

Az angol Henry Hudson a Holland Kelet-indiai Társaság megbízásából kelt útra, hogy északnyugati átkelőt találjon a Csendes-óceánhoz. Felhajózott a róla elnevezett Hudson folyón, és a nyomában számos holland telepes is érkezett, akik a folyó mentén létrehozták az első falvaikat. A hollandok egyik legmeghatározóbb örökségét a szőrme-, fegyver-, étkészlet- és gyöngykereskedelem jelentette – elsősorban az irokézekkel kereskedtek –, továbbá a Manhattan-sziget megszerzése némi, mai árfolyamon számolva ezerkétszáz dollárt kóstáló árucikkért cserébe. Manhattant Új-Hollandiának nevezték el, és miután 1655-ben nekiláttak, hogy kiterjesszék a területük határait, elfoglalták a Delaware-folyó mellett lévő Új-Svédországot (amelyet a svédek alapítottak 1638-ban).

Amíg délen az angolok elsősorban dohányt és cukornádat termesztettek, addig északra a franciák az európaiak egy további szükségletét igyekeztek kielégíteni: ők hódprémet szállítottak, amelyekből pompás kalpagok készültek. A sikeres fóka- és bálnavadászat, illetve a halászat mellett a rettenthetetlen franciák egészen a Nagy-tavakig, majd azokon túl a Mississippiig és annak mellékágaiig nyomultak előre. A Szent Lőrinc-víziút feletti sziklacsúcson a legendás Samuel de Champlain – a francia király megbízásában álló katonatiszt, néprajzkutató, földrajztudós, aki többek közt azzal büszkélkedhetett, hogy nagyjából két tucatszor is átkelt az Atlanti-óceánon – megalapította Québecet és Új-Franciaországot (La Nouvelle France).

A hódprém-kereskedelem megkövetelte, hogy az európaiak szövetséget kössenek az algonkin és huron törzsekkel. Mivel ezek harcban álltak az irokézekkel, akiknek a földjei szomszédosak voltak az övékkel, a huronok igyekeztek elnyerni a franciák támogatását. A szándék érthető volt, ugyanakkor a betelepülés folyamatát kísérő több száz egyezményhez hasonlóan ez a megállapodás is szétesett, miután a határ, és vele együtt az európai érdekek is elmozdultak. A kereskedőkhöz csatlakozó néhány bátor jezsuita misszionáriusnak sikerült viszonylag nagyszámú huront megtérítenie, ám ez sem menthette meg őket a himlőjárványtól, illetve a túlélőket lemészároló, jobb esetben a saját területükre hurcoló irokézektől.

1584-ben Erzsébet királynő engedélyt – chartert – adott Walter Raleigh-nak egy protestáns kolónia létrehozására a spanyolok fennhatósága alatt álló Floridától északra. A megbízása szerint Raleigh feladata volt, hogy „megszerezze, megtartsa, elfoglalja és örömmel használja” ezt a területet, és megtegye afféle főhadiszállásnak, ahonnan az angol korzárok – a királynő megbízásában álló katonák és felderítők – rajtaüthetnek a délebbre lévő spanyol hajókon és településeken. Raleigh a térséget a szűz – „virgin” – királynő után Virginiának nevezte el. Két sikertelen kísérletet követően – az első helyszínt a telepesek elhagyták, a másodikról pedig egyszerűen felszívódtak, és soha nem is kerültek elő – 1607-ben a London Company több mint száz telepest juttatott partra a Chesapeake Bay szúnyogoktól hemzsegő folyótorkolatában. A telepet Erzsébet utódja, I. Jakab király (James) után Jamestownnak keresztelték. A telepesek már azelőtt éhezni kezdtek, hogy a szállítmányokat hozó első hajók zátonyra futottak volna Bermuda partjainál. Az angolok ezer év óta a legsúlyosabb aszály, továbbá a legpusztítóbb tél idején érkeztek, úgyhogy mire a szállítmányok nagy sokára elérték őket, Jamestown eredeti lakosainak mintegy háromnegyede már nem volt életben.

A viszontagságok ellenére továbbra is nagy számban érkeztek a telepesek és a napszámosok, akik inkább választották az Újvilágban rájuk váró veszedelmekkel teli és lényegében rabszolgamunkával töltött életet, miután Angliában a birtokaik elvesztésével járó ún. „bekerítéseket” követően egyedül a reménytelen nyomorúság lehetett volna az osztályrészük. A Brit Birodalom, továbbá a brit hadsereg meghatározó jellemzőit a nélkülözés és a zsarnoki törvények jelentették, ami tartós emlékeztetőként szolgálhat arra, hogy habár a „szabadság” kifejezés meglehetősen elkoptatottá vált az amerikai közbeszédben, nem is beszélve az álszenteskedő felhangoktól, attól még a fogalom nem véletlenül gyökerezik olyan mélyen az amerikai nemzeti identitásban, és nagyon is kézzelfogható jelentéssel bír, noha önmagában véve sem a felvilágosodáshoz, sem pedig más filozófiai irányzathoz nincs sok köze.

A SZENT NEMZETKÖZÖSSÉG

Ha nem létezett volna a Mayflower, bizonyára Hollywoodnak kellett volna feltalálnia. 1620-ban mintegy száz olyan férfi és nő igyekezett elmenekülni az Óvilág álnokságától és a rájuk váró üldöztetéstől, akik meggyőződésük szerint Isten útmutatását követve vállalkoztak a veszedelmekkel teli kalandra, hogy végül New Englandben érjenek partot. Az utasok fele aláírta az úgynevezett Mayflower Compactet, a világ talán első írásos alkotmányát, amelyben kötelezettséget vállaltak egy olyan „polgári testület” kialakítására, ahol az egyes ügyekről választott, szabad polgárok döntenek. Mielőtt partot értek volna, a „zarándokok” – az anglikán egyház eretnekei – elzengték a 100. zsoltárt: „Vígan énekelj az Úrnak, te egész föld! Szolgáljatok az Úrnak örvendezéssel; menjetek eléje vigassággal.”4 Amikor nagy sokára ismét szárazföldet tudhattak a talpuk alatt, térdre estek, és köszönetet mondtak a Teremtőnek, amiért épségben elvezette őket a céljukig.

A zarándokok történetének következő fejezete meglehetősen komor, ugyanakkor inspirálóan ér véget. Az első télen a telepesek fele megadta magát a skorbutnak és a tüdőgyulladásnak. A többiek elsősorban a wampanoag törzs jóindulatának köszönhették az életben maradásukat, akik egyébként maguk is nagy számban elhulltak az európaiak által behurcolt betegségek következtében. A viszontagságok ellenére az első aratás sikeresnek bizonyult, és 1621. november 4-én a zarándokok a wampanoagok körében megtartották a hálaadást, s ezzel egy mai napig érvényben lévő hagyományt teremtettek.

A Mayflowert követő évszázadban több ezer protestáns és különböző mértékben radikális felekezethez tartozó bevándorló érkezett New Englandbe. Virginiától eltérően, ahol a többség egyedülálló, jellemzően írástudatlan és képzetlen férfi volt, a New England-i telepesek mintegy 60 százaléka tudott írni és olvasni, a családját is magával hozta, és a kor viszonyai között képzettnek és műveltnek számított. Ezek az eretnekek a csúcsos kalapjaikban, főkötőikben és csatos cipőikben mind a pokol tornáca fölött táncoltak, és senki sem tudhatta, hogy melyikük éri el az üdvösséget. Bármilyen szigorúak voltak is a New England-i puritánok törvényei, és bármilyen képmutatónak tűnhettek is olykor, kétségkívül jelentős mértékben hozzájárultak az amerikai társadalmi igazságosság, oktatás, közösségi szellem és demokrácia eszméinek a kialakulásához, nem is beszélve a protestáns kereszténység elterjesztéséről.

1630-ban, néhány évvel azelőtt, hogy Oliver Cromwell emberei lefejezték volna, I. Károly király engedélyt adott a puritán John Winthropnak, hogy hozzon létre egy részvénytársaságot – ez lett a Massachusetts Bay Company –, és alakítson ki egy újabb telepet New Englandben. Winthrop mintegy ezer főt vitt magával, és megalapította a későbbi Bostont; alig egy évtizeddel később ez a második szent nemzetközösség már mintegy húszezer lelket számlált, és önálló közigazgatással rendelkezett. A részvénytársaság sikerrel elegyítette a vallást a polgári erényekkel. Winthrop közölte a követőivel – és a befektetőivel –, hogy egyenesen a Jóistennel léptek szövetségre, és szent nemzetközösségükben a bibliai intelmeknek megfelelően, a Teremtő fürkésző tekintete előtt, az ő ítéleteinek kitéve fognak élni.

Mindez kellő reményt ébresztett a puritánokban arra vonatkozóan, hogy a Mindenható könyörületes lesz velük, és egyengetni fogja az útjukat, ugyanakkor a vallási meggyőződéseik sem feledtették velük azt a másik, legalább olyan fontos hitelvet, hogy a részvényeket alacsony áron ajánlatos megvenni, és magasabban kell továbbadni. Annak ellenére, hogy közel sodródtak a túlzott önszeretet vétkéhez, a piac parancsolatai hamarosan már a Bibliáéval vetekedtek. Az uzsorázás elfogadott mesterséggé lett, a profit pedig egyszerre volt a sikeres vállalkozás jutalma és Isten áldásának bizonyítéka. A kereskedelem és a jótékonyság jól megfért egymás mellett. Habár néhányan „visszataszító bűnnek” titulálták a rabszolgatartást, attól még a pequot törzs ellen folytatott pusztító háborút követően elrabolt indiánokat láncra verték, és a Nyugat-indiai-szigetekre vitték, ahol a rabigához és a robothoz jobban hozzászokott afrikaiakra cserélték őket. Az 1641-es Massachusettsi szabadságjogok nevezetű kiadvány kijelentette, hogy a továbbiakban sehol sem lesznek rabszolgák, „kivéve az igaz háborúk foglyait, és azokat az idegeneket, akik önként bocsátják magukat áruba, vagy akként adják-veszik őket”. Ugyanez a dokumentum egy meghökkentően liberális és demokratikus polgári törvénykönyvet is tartalmazott, amely majdnem biztosan hatással volt a későbbi Alkotmány és a Bill of Rights – az Alkotmány első tíz, kiemelt jelentőséggel bíró módosításának – a szerzőire. A szöveg drámai kontrasztot képez az 1669-es Carolina alapító okirata címet viselő másik dokumentummal, amelynek a vázlatát az angol John Locke készítette el. Az angol uralom alá tartozó Carolina esetében ugyanis a megbecsült filozófus – sokak szerint Locke volt az alapító atyák legfontosabb elméleti forrása – lényegében egy rabszolgatartó, feudális társadalom tervezetét dolgozta ki.

A massachusettsi kolónia egyfajta demokráciaként működött, ahol a templomba járók a gyűléseken igyekeztek rendezni vitás ügyeiket. Az egyházat ugyanakkor az oligarchák, a „kiválasztottak” irányították. Ez a berendezkedés sértette egyrészt a kereskedők érdekeit, akik a tevékenységük sikerei okán úgy vélték, legalább annyira jogosan lehetnének maguk is „kiválasztottak”, de sértette a papságot is, akiknek kevéssé tetszettek ezek a világi „kiválasztottak”, és akik emellett az egyházuknak a hamis és elnyomó anglikán egyházhoz fűződő viszonyát is megkérdőjelezték. A kereskedők idővel megtalálták a módját annak, hogy maguk is hatalmi pozíciókba kerüljenek, és az Istennel kötött szövetség minden előnyét kiélvezhessék. Az egyház disszidenseit vagy száműzték, vagy önként távoztak a kolóniáról.

A Massachusettsben eretnekségért és lázadás szításáért elítélt Roger Williams tiszteletes az egyháza tagjaival a Rhode Island-i Providence-be menekült. Williams meggyőződése szerint a kikényszerített vallási normák követése nem mást jelent, mint „a lélek megerőszakolását”. Elképzelése szerint Rhode Island „demokratikusan fog létezni; a kormányzatot mindenki, vagyis a lakók többségének szabad és önkéntes beleegyezése működteti”. Ezen a helyen az összes, a vallását a normáktól eltérően gyakorló protestáns, de mellettük még a katolikusok, zsidók, muszlimok, illetve a helyi narrangansett törzs tagjai is (akiknek a földhöz való jogát Williams elismerte) szabadon és kedvük szerint hódolhattak a Mindenhatónak. A fejleményeket gyanakvással kísérő massachusettsi puritánok szerint Williams a „rút eretnekségek fertőjét” teremtette meg.

Williams radikális példáját követve mások is új kolóniákat hoztak létre. John Wheelwright megalapította a későbbi New Hampshire-t, Thomas Hooker pedig a későbbi Hartfordot (Connecticut). William Penn a kvékerek és mások számára alakított ki menedéket azon a területen, amelyből utóbb Pennsylvania lett. Az erkölcsös cselekedetek és az igaz hit közti kapcsolatot tagadó Anne Hutchinson többek közt azon meggyőződéséről vált ismertté, miszerint az alázatosság egyetlen mércéje az Istennel folytatott, „mennyei kegyelemből” történő, belső párbeszéd. Ezen elképzelése, illetve a Winthrophoz hasonló figurák autoritásának a tagadása miatt Hutchinsont antinomianizmus – az egyházi törvények tagadásának – vádjával perbe fogták, és száműzték a massachusettsi kolóniából. Hutchinson hatvan követőjével Rhode Islandre távozott, ahol csatlakozott az új-hollandiai holland puritánokhoz; nemsokára vele és tizenöt gyermeke közül hattal végeztek az indiánok. Winthrop kijelentette, hogy a mészárlás Isten büntetése, amiért Hutchinson letért a helyes útról. Ennyit tehát Winthropról: kegyetlen, bosszúszomjas, hatalommániás kálvinista, aki ezen jellemvonásai ellenére könnyfakasztóan gyöngéd leveleket írt a feleségének, amelyekben többek közt olyan mondatokra ragadtatta magát, mint például a következő: „Szeretni és szeretve lenni – ez a lélek igazi Paradicsoma.”

Sokféleségük ellenére a New England-i puritánok összességében erős, serény, önálló figurák voltak (elsősorban férfiakról beszélünk, akik mellett egy engedelmes feleséget, a nyomukban pedig népes pereputtyot találunk), akik úgy törekedtek a vagyonszerzésre, hogy közben egyszerű életmódot folytattak, és minden tekintetben Istent és a közjót igyekeztek szolgálni. A szenteskedés és az alkalmi vétkek mellett nekik köszönhető, hogy a közrend és a közoktatás eszméi az amerikai ethosz lényegi elemeivé váltak, és a jótékonykodásra tartós jó cselekedetként tekintettek – még akkor is, ha mindez talán egyedül a Sátán elleni védekezést szolgálta. A puritánok révén a könyörületesség és a szeretet fogalmai a születőben lévő nemzet költészetébe és – legalábbis némelyek vélekedése szerint – annak lelkébe is bekerültek.

Egyaránt a kálvinista hitből eredeztethető az amerikai életet egyszerre átjáró individualista és közösségi szellemiség, továbbá az önállóságba és függetlenségbe vetett hit. Az angol érdekekkel való összeütközés mindig is napirenden volt, de a közbiztonság és a kereskedelmi érdekek sokáig le tudták csillapítani a kedélyeket, és elodázták az esetleges konfliktust. A kolóniák egyszerre voltak a szigetország tőketartalékának a bizományai, az Anglia birodalmi törekvéseivel szemben állók ellen létesített helyőrségek, létfontosságú nyersanyagok forrásai, hasznos piacok a termelők számára, továbbá remek lehetőséget kínáltak arra, hogy legyen hová elküldeni az elszegényedett és rendetlenkedő tömegeket. A 17. század közepétől Anglia több olyan hajózási törvényt (Navigation Acts) is hozott, amelyek korlátozták a kolóniák által folytatott kereskedelmet és termelést. Ezek a törvények megtiltották, hogy a kolóniák bizonyos „bőséges” termékeket – mint a cukornád, a pamut, a dohány és a vas – a brit kereskedőkön kívül bárki másnak eladjanak, ráadásul minden ilyen árut brit hajókon kellett továbbszállítani. Amíg a merkantilista egyezmény elsősorban az anyaország érdekeit szolgálta, addig bizonyos engedmények és könnyen kihasználható joghézagok, továbbá a Brit Birodalom által nyújtott katonai védelem összességében elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy elejét vegye a kolóniák tiltakozásának, és csírájában fojtsa el az esetleges forradalmi érzületet.

* * *

A spanyol örökösödési háború mintegy mellékes fejleményeként 1702–1713 között az angol kolóniák is harcba szálltak a floridai spanyol, illetve az új-franciaországi, québeci és louisianai francia riválisaikkal. A történelemkönyvekben leginkább Anna királynő háborújaként ismert eseményt harmadik indián háborúként is emlegetik, ugyanis a harcok jelentős részét a gyarmatosító hatalmakkal szövetséges indián törzsek folytatták le. Franciaország alulmaradt, a Szent Lőrinc-öböltől a Mississippi torkolatáig húzódó területet azonban meg tudta tartani. Florida Spanyolországé maradt, aki a harcokból kimaradó délnyugati és nyugati területeket keresztény missziókkal és cölöpkerítésekkel védett erődítményekkel szórta tele. A valódi vesztesek, mint általában, ezúttal is az indiánok voltak. Az Appalache-hegység déli vonulata mentén és a Mississippi-völgyben a csaktó törzs a franciák oldalán a nacsezek, a csikaszók pedig az angolok megbízásából a csaktók ellen harcoltak, és végül eredményesen mészárolták le egymást Anglia és Franciaország nagyobb dicsőségéért, no meg a vérdíjakért, amelyeket az országok hadseregei az ellenség skalpjai után fizettek.

A háború és az elnyomott őslakos népcsoportok szórványos, de annál hevesebb ellenállásának dacára 1700–1770 között az angol kolóniák lakossága a nyolcszorosára növekedett, vagyis kétszázhetvenezerről kétmillió-százötvenezerre nőtt. Ugyanebben az időszakban a francia gyarmatok tizenötezerről kilencvenezer főre bővültek. „Senkinek, aki kellőképpen szorgalmas, nem kell e helyütt szegénységtől, éhínségtől és nélkülözéstől tartania” – írta a rettenthetetlen Sarah Kemble Knight, miután végigjárta a New England-i kolóniákat, és közvetlen tapasztalatokat szerzett az ott uralkodó viszonyokról. Odahaza sok angol számára ez a kilátás már önmagában bőségesen elegendő volt ahhoz, hogy útra keljen, és emellett még ott volt a földbirtok és a szabadság lehetősége is. Az angol gyarmatok pontosan emiatt fejlődhettek jóval gyorsabb ütemben a rivális franciákhoz és spanyolokhoz képest: Anglia ugyanis odahaza képtelennek bizonyult kielégíteni az alattvalók szükségleteit, és nem is nagyon törte magát emiatt.

Anna királynő háborúját (1702–1713) a harmadik indián háború néven is ismerték, mert a brit, a spanyol és a francia birodalom amerikai őslakos szövetségeseket toborzott az észak-amerikai területek uralmáért folytatott küzdelemhez

Amíg New England istenfélő népsége jellemzően a templom köré épült falvakban éldegélt, és a közös tulajdonban lévő földeken dolgozott, addig a világi szemléletű lakosok sózott tőkehalat árultak a karibi térségben lévő ültetvényeseknek, hogy legyen mivel etetniük a rabszolgáikat, vagy éppen tőkehalat és rabszolgákat árultak nekik némi rumért, fűszerekért és melaszért cserébe. Más vállalkozó kedvű férfiak az erdők felé fordultak, amelynek tűlevelű fáiból hajókat ácsoltak – Boston már az 1700-as évek elejére a birodalom legnagyobb kereskedőflottájával büszkélkedhetett. Az olcsó földbirtok megszerzésének a reménye számos angol és észak-európai bevándorlót csábított New Yorkba és Pennsylvaniába; elsősorban az utóbbi lett ismert a mezőgazdaságáról, illetve a bányászatáról.

Mindeközben délen egy ettől eltérő modell volt kialakulóban. A rabszolgák által megművelt cukor-, pamut-, indigó-, rizs- és dohányültetvényekről kiindulva egy olyan uralkodó osztály jött létre, amely még magán hordozta az Óvilág arisztokráciájának a hiúságát és feslettségét, nem beszélve az élet és halál feletti uralkodás iránti vágyról. A rabszolgaság alapvetően járult hozzá Virginia és Carolina anyagi gyarapodásához, ugyanakkor a rabszolga-kereskedelemből az összes angol kolónia (és maga Anglia) is kivette a részét. New Yorkban, ahol ekkor néhány fehér férfi már a szabadságról és természetjogokról szóló szövegeken dolgozott, más fehér férfiak rabszolgapiacot üzemeltettek, és 1741-ben tizenhárom feketét máglyán megégettek, tizenhetet felakasztottak, és további százat fogolyként küldtek tovább a karibi térségbe. 1770-ben a rabszolgák New Yorkban a lakosság 14 százalékát, Rhode Islanden pedig a 7 százalékát tették ki. Virginiában ez az arány 40 százalék, Carolinában és az 1732-ben alapított Georgiában pedig 60 százalékos volt.

Legyen szó királyi, vállalati vagy tulajdonosi kolóniákról, mindegyiknek megvolt a maga kormányzója, és a végső hatalom továbbra is Anglia kezében volt. A gyarmati földbirtokosok által választott helyi képviselő-testületeknek ugyanakkor megvolt a joguk, hogy adót emeljenek, saját törvényeket hozzanak, és eljárjanak a helyi ügyekben, vagyis összességében nem csekély önrendelkezéssel bírtak.

Habár a pénz és a tulajdon egyre markánsabban vált a társadalmi státusz kifejezőjévé, és mindinkább a materializmus jelentette a legfőbb hitvallást, azért a korai Amerika lakói a lelkük mélyén még mindig sóvárogtak a természetfeletti után. Az 1720-as években számos hitszónok járt-kelt az utcákon, arra sürgetve a nép egyszerű gyermekeit, hogy vallják meg bűneiket, hajtsanak térdet Jézus előtt, és nyíljanak meg Isten kegyelme számára, hogy megmenekülhessenek a pokol kénköves tüzétől. Az angliai és európai evangélikus mozgalomból kinövő „nagy ébredés” (Great Awakening) mintegy ötven esztendőig tartott. Ennek során ékesszóló prédikátorok a szabad ég alatt ragadták magukkal felfokozott lelkesültségükkel változatos hallgatóságukat, amelyben egyaránt voltak józanok és iszákosok, gazdagok és szegények, tanultak és tudatlanok, hogy mindannyian átadják magukat a közös eksztázis örömeinek. Jonathan Edwards és a még nála is híresebb George Whitefield rendszeresen ezreket csábítottak a prédikációikra. Whitefield állítólag olyan bámulatos szónoki tehetséggel volt megáldva, hogy pusztán a „Mezopotámia” szó kimondásával könnyekre fakasztotta a hallgatóságát. Többek közt Benjamin Franklinre, a New England-i puritánok szülöttére is mély benyomást gyakorolt.

George Whitefield, az első nagy ébredés karizmatikus evangélistája

Akárcsak egy évszázaddal korábban Anne Hutchinson, úgy ezek a hitszónokok is meg voltak győződve róla, hogy Isten könyörületessége közvetítők nélkül a jelen pillanatban tapasztalható meg. A megtértek által felfedezett Teremtő egyáltalán nem valamiféle távoli és absztrakt hatalmasság volt, hanem olyasvalaki, aki Jézuson keresztül ebben a világban lakozik, és örömét leli saját teremtésében. A prédikátorok a szónoklataik során költői energiákat szabadítottak fel, és a megélt tapasztalatokra támaszkodtak, a puritanizmus „ügyét” az azonnali, csodaszerű és ami a legfontosabb, itt és most átélhető kegyelem eksztázisává emelték.

A gyülekezet számos tagja beszámolt róla, hogy a prédikációk hallatán életükben először érezték magukat igazán elevennek – mintha egyenesen újjászülettek volna. Akadtak azért kétkedők is; egyikük így fogalmazott: „Ez aztán az igazi nyavalya!”

A nagy ébredés egy olyan átalakulás vallási kifejeződése volt, amelyet a puritán eszmeiség már nem tudott féken tartani, ugyanis sem a doktrínája, sem az arra épülő, kevéssé toleráns társadalmi berendezkedés nem volt többé alkalmas az egyre terebélyesedő, egyre sokfélébbé és egyre inkább világivá váló társadalom igényeinek és szükségleteinek a kielégítésére. A nagy ébredés az intézményes és vaskalapos ortodoxiával szembeszegülve egyre inkább azt hangsúlyozta, hogy a maga fölött semmilyen urat el nem ismerő egyén a saját kezébe veheti a sorsát, és egyedül ő maga jelenti minden világi hatalom forrását. Előtérbe került az ösztönén. Ezek a szellemi fejlemények ugyanakkor puha landolást tettek lehetővé mindazok számára, akik kevéssé boldogultak a kereskedelem zűrzavaros világában; úgy is mondhatjuk, hogy a nép megkapta hőn áhított ópiumát.

A vallási újjászületés következtében több mint százötven új felekezet jött létre. A szegényebb sorban tengődő fehérek – nagyrészt asszonyok – az új szektákban leltek otthonra. Az afrikai amerikaiak szintén vigaszra és inspirációra találtak a prédikátoroknál. A nagy ébredés felvillantotta a lehetőségét, hogy Amerika egyedülálló és páratlan esélyt kínálhat az emberiség számára. Ez az ígéret lett a tizenhárom kolóniát összetartó kapoccsá. Miután az új vallásosság alapvetéséhez hozzátartozott, hogy a szív előrébb való az elménél, továbbá nagy hangsúlyt kapott az antinomikus meggyőződés, miszerint az újjászületett lélek Isten könyörületének hála mentes a társadalom törvényeitől és kényszereitől, mind többen és mind határozottabban utasították el a rabszolgaságot. Egyre gyakoribbak lettek a viták, elmélyült a társadalmi párbeszéd, és elterjedtebbé vált az oktatás. A Biblia, számos prédikáció szövege és jó néhány traktátus került a közemberek kezébe, és megszületett az amerikai határvidék ismerős típusa: a vándorszónok. Gyors egymásutánban megépültek a híres egyetemek, többek közt a Princeton, a Columbia és a Rutgers. A nagy ébredés elcsitította az individualizmus és a voluntarizmus hullámait, és megerősítette az elképzelést, miszerint egyetlen távoli és megközelíthetetlen hatalom – legyen az e világi vagy természetfeletti – sem lehet legitim vagy megbízható.

A (világi) szekuláris radikalizmus kéz a kézben járt a vallási buzgalommal. A kor egyik meghatározó hitszónokára, Jonathan Edwardsra mély hatást gyakorolt John Locke filozófiája. Edwards emellett Newton iránt is érdeklődött, ahogyan általában a természet iránt, amelyben Isten nagyszerűségének és igazságosságának bizonyítékát látta. Locke természetjogról alkotott elképzelése – „[E]z tehát szabadság, amelynek birtokában a saját akaratomat követhetem mindazon dolgokban, melyekre nézve semmit sem írnak elő a szabályok […]. Mint ahogyan a természetes szabadság azt jelenti, hogy nem lehetek alávetve más által rám bocsátott korlátozásoknak, csakis a természet törvényének” – jól összeegyeztethetőnek bizonyult a lelkiismeret szabadságával. A radikális Thomas Paine tíz körömmel esett neki a Bibliának, az egyháznak és képviselőinek, de amikor kijelentette: „Vallásom abban áll, hogy a jót cselekedjem” – bizonyára számos, az úgynevezett „New Light” névvel is illetett vallási megújulás során „felébredt” presbiteriánus (a kálvinizmuson alapuló, demokratikus egyházkormányzati elveket követők), kongregacionalista (a helyi egyházközösségek autonómiáját hirdetők) és baptista hallotta meg benne saját hitvallásának a visszhangját.

Egy időben azzal, hogy a gyarmati lelkek érzületét felkavarták a hitszónokok, a gyarmati elmék rátaláltak a felvilágosodás filozófusaira és a tudományos forradalomra, amelyek együttesen megfelelő intellektuális keretrendszert biztosítottak saját igényeik és panaszaik számára. Nem csupán a felvilágosodás nagyjai kerültek terítékre, mellettük ott volt még Arisztotelész, Livius és Cicero, nem beszélve az angol közjog olyan tiszteletre méltó gyakorlóiról, mint Edward Coke, továbbá számos 17. századi, Cromwellig visszanyúló radikális és egy 1721-ben, Londonban publikált cikksorozat, amely „Cato levelei”-ként vált ismertté. A köztársaságot megteremtő férfiak – Paine, Franklin, James Madison, John Adams, Alexander Hamilton és Thomas Jefferson – többek közt ezekből és még számos kevéssé felkent, de éppúgy változatos forrásból merítettek inspirációt a saját elképzeléseik körvonalazásához, és jutottak el többé-kevésbé ugyanahhoz a végkövetkeztetéshez, miszerint a kolóniák lakosainak az „elidegeníthetetlen jogai” nem összeegyeztethetők a brit fennhatósággal.

A történész Bernard Bailyn a forradalom előtti időszakban a gyarmatokon megjelenő pamfleteket vizsgáló, alapvető tanulmányában a kérdéses dokumentumok egy meghatározó közös témáját emeli ki: a meggyőződést, miszerint korrupt férfiak és a színfalak mögött áskálódó összeesküvők dolgoznak azon, hogy megfosszák a kolóniákon élőket a jogaiktól, és zsarnokságot kényszerítsenek rájuk. A gyarmatokat ugyanakkor a paranoia mellett más is összefűzte egymással. 1754-ben ugyanis Észak-Amerika az Anglia és a Franciaország között a világuralomért folytatott harc színterévé vált. Az utóbb francia–indián háborúként ismertté vált konfliktus során a gyarmatok lakosai a brit csapatokhoz és azok irokéz szövetségeseihez csatlakozva igyekeztek kiszorítani a franciákat, és a velük szövetkező sóni, huron és algonkin törzseket a nyugati és északi határvidékekről. A konfliktus a globális hétéves háború részévé vált, amely az 1763-as párizsi egyezménnyel zárult le. A britek addigra elfoglalták Québecet és Montrealt. Az egyezmény értelmében az angolok megkaparintották Kanadát és a Mississippitől keletre fekvő területeket, és emellett még Floridát is megszerezték a spanyoloktól, akik a maguk részéről – ideiglenesen – Louisianát foglalták el. Az indiánok ezúttal sem kaptak semmit, amihez most is John Locke szolgáltatta a filozófiai igazolást: az őslakos népek ugyanis nem művelték úgy a földet, ahogyan azt Isten üdvösnek látta volna, így aztán „nem csatlakoztak az emberiség többi részéhez”. Magyarán nem formálhattak jogot a saját otthonukra, és így nem is adhatták azt tovább, sőt emiatt kormányzatuk sem lehetett, ugyanis „a kormányzat egyedül azért létezik, hogy a tulajdon felett őrködjön”.

Miközben a háború megerősítette Nagy-Britannia pozícióját Észak-Amerika keleti felében, lényegében már megágyazott a gyarmatok később esedékes lázadásának. A katonák által szerzett harctéri tapasztalat – a hadvezérek közt említendő a Mount Vernonból (Virginia) származó George Washington – kétségkívül nagyban hozzájárult ahhoz, hogy végül győzelmet arattak az ellenségeik felett. Amerika történetében először fordult elő, hogy a gyarmatok egymással összhangban, a közös érdekeket szem előtt tartva cselekedtek.

Úgy érvelve, hogy a gyarmatoknak viselniük kellene a saját érdekeik védelmében vívott háború hatalmas költségeinek egy részét, a britek adók és egyéb kötelezettségek sorát vezették be. Emellett más, a gyarmatoknak nem túlságosan előnyös rendeletet is hoztak; 1763-ban a parlament elfogadott egy törvényt, amely megtiltotta, hogy az Appalache-hegységen túl is telepeket hozzanak létre, az 1764-es Sugar Act pedig további adókkal sújtotta a cukrot, a kávét, a textilt és más javakat. Egy évvel később egy újabb törvény kötelezte a gyarmatok lakosságát, hogy befogadják otthonaikba a brit katonákat, a Stamp Act illetéktörvény pedig az újságokra és a jogi dokumentumokra is különadót vetett ki.

New Yorkban az állami képviselők különbizottsága az eseményektől feltüzelve kijelentette, hogy az óvilágiaknak mindaddig nincs joguk az efféle adók bevezetésére, amíg a gyarmatoknak nincs saját képviseletük a parlamentben. Létrejött a Szabadság Fiai (Sons of Liberty) nevezetű szervezet, amely hamarosan a tiltakozások élére állt. Zavargásokra került sor, és sikerült elérni a bélyegtörvény visszavonását. A gyarmatok lakossága ünnepelt. A jókedvük még akkor is kitartott, amikor a parlament emlékeztette rá őket, hogy továbbra is a brit korona „teljes körű hatalma és tekintélye” alá tartoznak.

A britek számára kedvezőtlen fejleményt jelentett, hogy III. György király fején a kérdéses korona hatalma és tekintélye sem volt igazán szembetűnő. Miniszterelnöke, Lord North szintén nem tartozott a különösebben inspiráló politikusok közé. A király, North és a parlamenti képviselők döntő többsége számára magától értetődő volt, hogy az angol férfiak és asszonyok jogait és védelmét élvező gyarmati lakosság eleget tegyen az Angliában hozott törvényeknek, ideértve az adózással kapcsolatos rendeleteket is. A gyarmatokon élők azonban ráébredtek, hogy amennyiben az angol korona alattvalóiként bármit is jelentenek a jogaik, úgy nagyon is jogukban áll követelni, hogy saját vezetőket válasszanak maguknak, hogy tekintettel legyenek az érdekeikre, és az adót is az általuk megválasztott hivatalnokok szedjék be tőlük a tengerentúli hatalom helyett. Emellett úgy érezték, hogy az Appalache-től nyugatra húzódó földek csakis arra várnak, hogy végre elfoglalják őket, és az angoloknak semmi jogalapjuk nincs arra, hogy azokat az ott élő indiánokat leszámítva mindenki más számára érinthetetlennek titulálják.

Amennyiben az adók vagy a brit katonák elszállásolása nem jelentett volna önmagában véve is elegendő problémát, a leendő forradalmárok emellett még az állandó megaláztatás, illetve a gyarmati státusszal járó kisebbrendűség miatt is zúgolódtak. Egyre többen jutottak arra a következtetésre, hogy ha nem lehetnek elsőosztályú angol állampolgárok, vagyis nem rendelkezhetnek a rendes angolok minden jogával, akkor egyáltalán nem is kérnek az angolságból – helyette inkább amerikaiak lesznek.

A király, Lord North és a parlament súlyosan alábecsülte a gyarmati vezetők rátermettségét, illetve a Sons of Liberty szervezőkészségét, propagandatevékenységét és erőszakra való hajlandóságát. Nem értették meg, hogy milyen erő rejlik a gyarmatok lakosságának az újonnan kialakult világlátásában, amelynek tükrében a britek által rájuk kivetett adók nem csupán kereskedelmi és financiális szempontból jelentettek súlyos terhet a számukra, de a szabadságuk és a természettől fogva meglévő jogaik súlyos megnyirbálását is látták bennük. Még azt sem fogták fel, hogy a parlament által bevezetett szankciók – 1765-ben például felfüggesztették a New York-i közgyűlést – csak még szorosabb együttműködésre ösztönözték a többi gyarmatot, amelyek már jó előre attól tartottak, hogy őket is megpróbálják elhallgattatni. Nyilvánvalóan tovább szította az elégedetlenséget, amikor 1770. március 5-én Bostonban a brit csapatok tüzet nyitottak a zavargókra, és öt emberrel végeztek. A Sons of Liberty gondoskodott róla, hogy a bostoni mészárlás néven elhíresült incidens ne merülhessen egykönnyen feledésbe.

A Sons of Liberty többé-kevésbé köztiszteletben álló ügyvédek, kereskedők, bankárok és privatérek társasága volt, akik közül néhányan kizárólag a saját anyagi érdekeiket szem előtt tartva tevékenykedtek, másokat azonban – közéjük tartozott például Patrick Henry, James Otis és a zseniális propagandista és felforgató Samuel Adams – valódi forradalmi eszmék tüze fűtött. Emellett ott voltak azok a kétkezi munkások, mesteremberek, továbbá a városok és a vidék szegényebb lakossága is, akiket kevéssé kötöttek le a hangzatos elméletek és az ékesszólás, és inkább a konkrét cselekvést részesítették előnyben, ideértve az ellenfeleik kátrányozását és tollazását,5 továbbá ingatlanjaik és ingóságaik porig égetését. A náluk emelkedettebb forradalmárok számára az jelentette a stratégiai és szónoki mesterfogást, hogy a „Zavargók” („Rabbles”) elégedetlenségét a nagyobb és nemesebb ügy szolgálatába állítsák.

Amikor a parlament olyan rendeleteket hozott, amelyek lehetővé tették a Brit Kelet-indiai Társaságnak, hogy a nekik leginkább és a gyarmatoknak értelemszerűen legkevésbé előnyös feltételek mellett szállíthassanak teát a kolóniákra, a Sons of Liberty nyílt ellenállást hirdetett. 1773. december 16-án Bostonban a szervezet egy jelentősebb egységének a tagjai – sokan közülük mohawk indiánoknak maszkírozva – megszállták a társaság hajóit, és hetvenezer angol fontnak megfelelő értékű teát szórtak a tengerbe. Ötven évvel később az eseményt bostoni teadélutánra keresztelték.

Miután úgy érezték, ideje móresre tanítani a kolóniákat, és emlékeztetni rá őket, hogy hol a helyük a dolgok birodalmi rendjében, a parlament blokád alá vette a kikötőt, és kihirdette a „kényszerítő törvényeket” (Coercive Acts), amelyek sok egyéb mellett a gyülekezési jogot is korlátozták. A helyi lakosság a rendeleteket „elviselhetetlen törvényekre” nevezte át, és a britek zsarnoki szándékainak újabb bizonyítékaként értelmezte. Az egyik ilyen intézkedés, az 1774 májusában elfogadott québeci törvény (Quebec Act) azzal kísérelte meg kibékíteni az általuk megörökölt római katolikus kanadaiakat, hogy nekik utalta az Allegheny-hegységtől nyugatra fekvő vidéket, amivel azonban csak még jobban felbőszítette azokat a gyarmatokat, amelyek a maguk részéről szintén mohón áhítoztak ezekre a területekre, és a hírek hallatán máris „pápista összeesküvést” emlegettek. A gyarmatok küldöttei által Philadelphiában tartott Első Kontinentális Kongresszuson megállapodás született arról, hogy embargót vessenek ki az összes brit termék importjára, exportjára és fogyasztására, emellett kérvényezték a királynál, hogy fizessen jóvátételt a sérelmeikért. A király erre egy háromezer fős hadosztály élén Massachusettsbe küldte Thomas Gage tábornokot, hogy ott katonai kormányzóként gondoskodjon a közfegyelem helyreállításáról. Gage számára nem volt ismeretlen a terep – korábban George Washington oldalán is harcolt –, és ő maga híján volt ugyan a zsarnoki hajlamoknak, ettől függetlenül a zsarnokság küldötteként érkezett. A gyarmati lakosság föld alatti hálózatot hozott létre, és mindenféle eldugott helyszíneken fegyvergyártásba kezdett.

1775. április 19-én a brit csapatok Concordba meneteltek, hogy elkobozzanak néhány ilyen fegyvert, amikor is Lexingtonnál egy gyarmati milícia állta útjukat – a milícia a városaik megvédésére kiképzett, azonnal bevethető polgárőrökből („minuteman”) állt –, akiket a lóháton érkező bostoni ezüstműves Paul Revere figyelmeztetett a közelgő veszélyre. A britek nyolcat megöltek közülük, majd folytatták a küldetésüket, és elkobozták a fegyvereket, csakhogy a visszaút során a lázadók, akik közül sokan már harcedzettnek mondhatták magukat az indiánok és a franciák ellen vívott ütközetek után, eredményesen rajtuk ütöttek, és mintegy kétszázötven vöröskabátost megsebesítettek vagy megöltek. Ezután ostrom alá vették Bostont, majd két hónappal később a Bunker Hill-i csatában további ezerfős veszteséget okoztak a brit erőknek. Ez jelentette az amerikai függetlenségi háború kezdetét.

George Washington földmérő, katona, ültetvényes, az Egyesült Államok leendő elnöke és a Kontinentális Hadsereg főparancsnoka

Június 15-én a Második Kontinentális Kongresszuson George Washingtont választották meg a Kontinentális Hadsereg főparancsnokának. Washington Virginiában született és nevelkedett, a felvilágosodás gyermeke, ugyanakkor az anglikán egyház híve volt, aki őszintén hitt benne, hogy Isten igazgatja az emberek ügyeit. Földmérői képzésben részesült, és több mint kétszáz rabszolgát dolgoztatott a Mount Vernon-i birtokán lévő jókora ültetvényen. Jelentős harctéri tapasztalatokra tett szert az Ohio-völgyben, ahol a britek a franciákkal csaptak össze, egy idő után azonban szembefordult a britekkel azok „zsarnoki” törekvései láttán. Úgy vélte, hogy ha nem szegülnek szembe az önkényuralommal, akkor „ugyanolyan jámbor és alávaló szolgákká leszünk, mint a feketék, akik felett mi is ugyanilyen önkénnyel uralkodunk”.

TARTALOM

Bevezetés

A kezdetek

A szent nemzetközösség

Háború és konszolidáció

A „nyilvánvaló végzet”

A nagy ébredés és a polgárháború

Újjáépítés és aranykor

Progresszívek

A gazdasági világválság és következményei

Háború

A háború utáni amerika

AZ „új határok” és a „nagyszerű társadalom”

Sötét éj, új nap

Amerika elszabadul

Amerika meginog

Köszönetnyilvánítás

Képek jegyzéke

Név- és tárgymutató

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Alegreya Sans – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Space Grotesk – SIL Open Font License