Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Henri Murger

DIÁKORSZÁG

fordította:
Maksziányi Dezső

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-669-0 EPUB
ISBN 978-963-559-670-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1851

a mű eredeti címe:
Le Pays latin

az elektronikus változat az 1919. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Jules Chéret (1836 – 1932) Latin negyed
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Október utolsó napjaiban, a szünidőkről való visszatérés idején a Párizs és Joigny közt szolgálatot tevő nehézkes postakocsi, a „Fekete tyúk”, egy fiatalembert tett le a Rue des Nonaindiéres-n, ki poggyászát egy kétfogatú bérkocsiba rakatta és a Saint Sulpice térre vitette magát, hol egy hotelben ért partot, melyben majdnem kizárólag tanárok és egyházi emberek laktak. E fiatalembert Claude Bertolin-nak hívták s azért jött Párizsba, hogy az orvosi egyetemet végezze: Joignyban, Bourgogne-ban született s valamivel több volt húsz évesnél. Egy kis vagyont szerzett kereskedőnek a fia volt, még serdülő korában árvaságra jutott, midőn nagybátyja, magához fogadta, ki plébános volt egy kis faluban, mely az Yenne partján tükröződött s melyet Cézynek hívtak. Bertolin abbé unokaöccse gyámja lett, ő foglalkozott a nevelésével s hegy a fiatalembert abba a helyzetbe juttassa, hogy midőn annak az ideje elérkezik, megtudja választani azt a pályát, mi ízlésének legjobban megfelel, oly oktatásban részesítette, mint aminőt a fiatalemberek a kollégiumokban nyernek. De az öreg plébános nem úgy öntötte a tudományt gyámoltja fejébe, mint a tanárok, kik azt keserűvé teszik, mert a brutális tanítás egy és ugyanazt a módszerét alkalmazzák összes hallgatóiknál, bármily különbség van is intelligenciájuk és felfogási képességük fokozatai között. Így történt, hogy iskoláit bevégezve, a plébános növendéke tudta azt, amit tanult s oly jól tudta, mint ahogy rendesen azokat a dolgokat szokás tudni, melyek megtanulása könnyen ment.

Claude anyjának az volt a kívánsága, hogy fia egykor az egyházi pályát válassza, de Bertolin abbé, ki sokszor nyugtalankodott unokaöccse egészségi állapota miatt, úgy vélte, hogy a noviciátus szigora, önmegtartóztatásai és szokásai esetleg veszedelmessé válhatnának Claude-ra. Ezért minden befolyását felhasználta, hogy tanítványát ettől a gondolattól eltántorítsa, melyhez Claude egész ifjú korában - talán anyja kifejezett kívánságától vagy talán vele született ösztönétől is indíttatva, mely a csendes, nyugodt élet felé vonzotta különösen ragaszkodott.

Bertolin abbénak Michelon volt a barátja, ki orvos volt Joignyban, melyet Cézy falutól csak az Yonne folyó választ el, mely e vidéken igen megkeskenyedik s szép időben könnyen átgázolható. Hála e szomszédságnak, a plébános és a doktor szorgalmasan látogatták egymást s hetenként egyszer egymásnál ebédeltek. Egy, este, midőn az abbé arról tanácskozott, hogy melyik pályára adja unokaöccsét, Michelon doktor az orvosi pályát ajánlotta s a konzultációt azzal fejezte be, hogy bizalmasan közölte egy tervét, melyet magának alkotott. E terv egyszerűen egy házasságból állt Claude és Angéla, a doktor leánya, egy szerény és csinos teremtés között, ki Sens egyik legjobb intézetében nevelődött, zongorázott és szépia rajzokat készített Hubert füzetei után.

- De - mondta az abbé anélkül, hogy e kecsegtető kilátás nagyon meghatná, - észrevett Ön olyasvalamit, miből a két fiatal vonzalmára következtethetne? Öcsém vagy a kis lány nyilatkoztak-e már ily értelemben?

- Egyáltalán nem, - felelte a doktor. - Claude, amint tudja, csak keveset beszél és a leányom sem fecseg sokat; de van szemem és láttam.

- De mit? - kérdezte az abbé, a nyugtalanság egy árnyalatával.

- Semmi olyat, amitől megijedhetne - felette M. Michelon, családiasan megveregetve a plébános térdeit, - semmi olyasmit, ami ne lenne igen egyszerű s igen ártatlan. Csak azt láttam, hogy gyermekeink sokat nézik egymást, miből azt következtetem, hogy ez egy napon majd azzal végződik, hogy észreveszik egymást. És mi rossz lenne ebben, főtisztelendő? Tud valami akadályt arra, hogy az öccse ne lehetne a vőm?

- Nem tudok, de emlékeztetnem kell arra, hogy Claude nem vagyonos fiú. Tanulmányainak költségei s az az idő, mit Párizsban fog tölteni, szülői örökségének legnagyobb részét felemésztik s az, ami még vár reá... az nem valami sok, mert magam sem vagyok gazdag és halálom után...

- Szemrehányás nélkül legyen mondva, papom, - szól a doktor, csendes célzással a lelkész vagyonára - Ön jobban is állhatna. Íme már hatodik éve töpreng, hogy egy új stólát vesz a sátoros ünnepekre és fogadok, hogy még a jövő karácsonyi nagy misét is a régivel fogja mondani.

- Mit akar, doktor? -válaszolta az abbé - A hitközség sem valami gazdag s ha jön a karácsonyi hó, biztos vagyok benne, hogy a Jó pásztor az én Uram, jobb szereti, ha meleg ruha van egy szegénynek testén, mintha selyem és arany stóla a szolgája vállán.

- Azután - válaszolta gondolathoz visszatérve M. Michelon, - azt képzeli, hogy én talán egy millió hozományt adok a lányomnak? Semmit, ha úgy tetszik. Alig valamivel lesz többje, mint az öccsének mindössze, egy húsz tonnás szőlő s néhány ezer tallér, amit Angéla házassági szerződésével leteszek, Claude-nak meg van a szülei kis háza Saint Aubinban s néhány garasa a maga fiókjában. Ha doktor lesz, átengedem neki a praxisomat, ha Isten addig éltet. Nos, mindez együtt elegendő, a gyerekeknek lesz miből élni itt mellettünk. S az egészség attól a járványától, mely e vidéken dühöng, az orvos életének három negyed részét pihenésben töltheti, úgyhogy vincelléreskedjék, mint ahogy egy burgundihoz illik. Nem igaz, abbé? Nos! Mit szól az ajánlatomhoz?

- Majd beszélek Claude-dal - válaszolta a plébános s egy ujját a szájára téve jelezte a doktornak, hogy másról csevegjenek, mert Angéla lépett a szobába. A dámajátékot hozta, melyet atyja kért tőle, hogy játszmáját megkezdje az abbéval, ki állandóan megverte. A fiatal leány mélabúsnak látszott s amint a lámpát meggyújtotta, csendesen visszavonult szobájába.

Az első parasztokat tologatva, az abbé így szólt a doktorhoz:

- Mi baja van a lányának ma este? Szomorúnak látszik.

- Haragszik. Ezt a két parasztot elviszem főúr,

- Készakarva vétettem el.

- Haragszik... és kire?

- Magára - válaszolt a doktor és ravaszul egy veszélyes húzást készített elő ellenfelének.

- Reám, és miért? - kérdezte Bertolin plébános és tudományos védekezéssel állt ellen a legderekabb támadásnak, mit a doktor kieszelt.

- Miért? - mondta az orvos - azért, mert ma este nem hozta magával az öccsét ebédre. Engedje meg főúr, hogy ezt a parasztot kiüssem.

-Ez igaz; - folytatta az abbé - de nem én akadályoztam meg Claude-ot, hogy eljöjjön; ő akart a plébánián maradni. Önön a sor a húzásra, doktor.

- Ez baj - mondta M. Michelon és töprengő tartásba helyezkedett, - Ha balra húzok - suttogta egész halkan, mintha magában beszélne - öt parasztomat kobozza el.

- És ha jobbra húz - felelte az abbé győztes hangon - a dámára megyek s én vagyok az úr a nagy vonalon.

A doktor, könyökét az asztalra támasztva, ál lát tenyerébe fogta, az arcán látható belső nyugtalansággal vizsgálta a kettős veszedelmet, melybe téves manővere sodorta: bizonyos, hegy ezt a játszmát elvesztette,

- A szent... kiáltott fel,

- Pszt? - mondta az abbé, egy csillapító mozdulattal,

- … ségét! - fejezte be a doktor, - Ez mégis sok. Nem játszom többet, főúr, ha csak nem ad előnyt.

- Jó, hát legyen! Beleegyezem. -. mondta M. Bertolin - de csak egy feltétel alatt.

Mi legyen az?

- Az, hogy játszunk valamibe.

- Nohát! - kiáltotta a doktor meglepve - micsoda bogara támadt mostan? Én voltam, aki mindig érdekesebbé akartam tenni a játszmát s mostanáig maga volt mindig ellene. Hát mibe játszunk?

- Oh - felelte a plébános, - nem úgy gondolom, hogy pénzbe.

- Hát akkor mit kivan betétnek?

- Figyeljen ide doktor, emlékezik azokra a szép Elzevir kiadásokra, amiket egyszer könyvszekrényem legelrejtettebb zugában fedezett fel?

- Azt kérdi, hogy emlékezem-e - kiáltotta a doktor lelkesülten, - A legritkább Elzevir és Estienne kiadások, a reneszánsz lángelméjének mesterműve!

- Igaz - mondta az abbé - kétségkívül mesterművek, de a profán irodalom mesterművei, melyek nem élhetnek jó egyetértésben azokkal a szerzőkkel, akiket a dogmák engedélyeznek, így például Szent Ágostonnal s még néhány kevésbé ortodox egyházatyával sem.

- Helyes, - felelt a doktor - de mit akar ezzel mondani?

- Meg akarok szabadulni e könyvektől, melyekről már egészen megfeledkeztem, amióta egyszer régen egy hívőmtől örököltem s melyeket ön, dacára az óvatosságomnak, mellyel azokat egy titkos rekesz mögé rejtettem, mégis fel tudott fedezni.

- Igaz, - mondta a doktor - de az én bibliofil szimatom oly finom, hogy rögtön felfedeztem rejtekükben, amint kezem a könyvszekrénye kulcsára tettem. Megveszem a könyveit, megveszem mind, annyit adok érte, amennyit kíván, beszerezhet rajta egy új stólát a közelgő éjféli misére, nézhet egy misemondó ruhát is s ráadásul még egy karinget is hímez a leányom. Olyan szép lesz benne, mint egy püspök. Rendben van?

A vágyódás e heves mohósága mosolyra kényszerítette az abbét.

- De én - mondta - nem beszéltem eladásról.

- Oh! - felelte a doktor egész magán kívül - akkor hát mire jó így a nyálam csurgatni, ha nem akar megválni a kincsektől, amelyeknek, mint maga is bevallja, semmi hasznát nem veszi? Én többet nem beszélek róla, de eltalálta, hogy majd meg halok, csak hogy megszerezhessem azokat. Oh! Különösen az a Rabelais köztük... egy kartársa Önnek, főúr, széljegyzetekkel... odaadnám a paradicsombeli jussomat érte, csakhogy ezt bírhassam e földön.

- Ah! Ah! - kiáltott fel az abbé - elfogadom! Hát gondolja?

Nem ütközött meg a doktor színlelt materializmusából kipattant ezen az ötleten.

- Nézze abbé - folytatta az orvos - intézzük el ezt az ügyet. Úgyis az lesz a vége, hogy az egerek eszik meg azokat a könyveket; adja el nekem. Nézze, adok egy harangot a plébániának. Azt a megrepedt rossz kereplőt, ami a harangtornyában kolompol, alig lehet már hallani s a hívői kapnak ezen a kifogáson, ha a miséről elmaradnak. Egy szép harangot adok, abbé, amelynek az öccse és az én leányom lesznek a keresztszülői s ami olyat szól, mint a főváros harangjai, din, din, dingi A saint-aubini plébános, aki oly büszke az ő Jacqueline-jére elszárad a féltékenységtől a kórusának székén.

- Köszönöm, köszönöm, - mondta a pap még mindig mosolyogva, - semmi szükségem nincs egy harangra.

- Pedig mondhatom, hogy az a harang egy szánalmas rossz csengettyű.

- A városi tanács, úgy is egy új harangot ígért a legközelebbi nagy ünnepekre, így hát beláthatja...

- De hát akkor - vágott közbe oly hevesen a doktor, hogy a szemüvege csak úgy táncolt az orrán, ha nem akarja sem eladni, sem becserélni azokat a könyveket, akkor hát magyarázza meg, hogy akar tőlük szabadulni, mert nem értem... annál kevésbé... - Mondja hát főúr, nekem akarja ajándékozni? - kiáltotta a doktor, mint olyan, aki sok keresés után, azt hiszi, hogy megtalálta az igazi szót a rejtélyhez.

- Nem egészen - mondta szavait hangsúlyozva a lelkész. - Felteszem a játékra. Felteszem a játékra, ért engem most már?

- Igen, de hát azon gondolkozom, hogy mily tételt tegyek fel ellenébe? Fedezett itt fel olyasvalamit, amihez kedve volna?

- Hallgasson ide, hogy gondolom én a játszmát rendezni, egyébként ez annál kedvezőbb lenne önre nézve, mert bizonyos eshetőség mellett, ön mindkét esetben nyerne.

- Hogyan főúr, akkor is nyernék, ha vesztek? Magát éppoly nehezen lehet megérteni, mint egy csodatétet: legyen egy kissé világosabb.

- Ha nyer, válassza ki Elzevirjeim közül, amelyiket akarja.

- Igen, de mit kell nekem adnom, ha vesztek.

- Semmit; csak egy ígéretet.

- Egy ígéretet... mire?

- Hogy eljár vasárnap a misére…

Erre a legnagyobb kedélyességgel tett ajánlatra a doktor harsogó nevetésbe tört ki.

- Oh! Micsoda ravaszság, - kiáltott fel, a lelkésznek térdeire ütve, ki egész boldognak látszott e hadicsel kieszelése felett. Ön tehát megesküdött, hogy megtérít engem?

- Igen, öreg bűnös - felelt az abbé.

- Minden szemrehányás nélkül legyen mondva - mondta M. Michelon - az Ön evangéliumi toborzásának rendszere sajátságos eszközökkel dolgozik. Ez egész egyszerűen a sátán cselfogása, amire Ön rájött, főúr.

- Oh! A sátán pedig nem ostoba, - felelte az abbé.

- De - felelte a doktor, - magyarázza meg nekem, honnan ez a csökönyösség, hogy engem a juhai közé akar sorozni, engem, ilyen veszedelmes birkát, engem Michelon doktort, a legnagyobb szkeptikust, a legnagyobb materialistát, a legnagyobb gúnyolódót... a legnagyobb...

- Vanitas vanitatum - mormolta az abbé.

- Tessék?

- Istenem! Hát igen, Ön éppoly kevéssé ateista, mint ahogy én nem vagyok török.

- Én nem vagyok ateista! Nagyszerű, ez már kicsit erős! - kiáltotta a doktor - én, ki elsőnek fizettem elő Voltaire-nek Touquet-féle kiadására, én, kinek lelke már kora ifjúságomban az Encyclopédia emlőjén táplálkozott, én, aki húsz éves koromban, mikor még egész Franciaország egy sekrestye volt, a párizsi fakultásnak oly merész értekezést mertem bemutatni, hogy az Alkotmány is leközölte töredékekben, - az Alkotmány, abbé! - hangsúlyozta az orvos méltóságteljesen.

- Hallom.

- Én nem vagyok ateista! Én, aki három évig hallgattam M. Dupuitren kurzusait, ezét a nagy emberét, akinek az én híres kis művemet ajánlottam, melyet a spiritualista orvostudomány ellen írtam, ezt a könyvet, ami tele van lázadással, mely a római udvar kiátkozását vonta maga után, érti ezt? - fejezte be a doktor, öklével az asztalra ütve s egész közelről a lelkész szemébe nézve. Oh, hogy én nem vagyok ateista, ez már nagyon erős! Nos tehát, hát akkor mi vagyok?

- Ön a legbecsületesebb és a legeszesebb ember a világon - felelte az abbé.

- Bizonyára, - mondta a doktor, - de végre is egy tévhitű, egy pogány?

- Oh, hát azt hiszi, hogy nem tudtam megítélni azóta, amióta ismerem s azt képzeli, hogy én komolyan veszem az Ön brutális materializmusát, mely nem annyira a meggyőződése, mint inkább a mesterségének eszköze, amelyet ott tartogat a batyujában a többi orvosi műszerei között! Nem, doktor, Ön a lelke mélyén egyáltalán nem az, aminek mondja magát. Az az ember, aki komolyan hiszi, hogy mindennek vége, amint a halál beköszönt s hogy mi sem marad meg utánunk, az nem is gyakorolja és nem is méltatja az erényeket, amik benne rejtőznek s amit másoktól is megkíván...

- Ta, ta, ta, - fütyörészte a doktor a fogai között. Én tudom, amit tudok. Harminc év óta ugyanazokat az elveket vallom; harminc év alatt nem téved az ember!

- Néha egész életünkön, át tévedünk.

- Elég, - mondta M. Michelon, - beszéljünk másról. Térjünk vissza a játszmánkra.

- Legyen.

- Akkor hát kívánjon tőlem egy más tétet

- Oh! Azt már nem, doktor. Ha veszít, úgy eljön vasárnap a misére s így lesz minden egyes játszmáért, amit megnyerek.

- Hát akkor ne beszéljünk róla többet! - vetette oda könnyedén a doktor.

- Ne beszéljünk róla - egyezett bele a lelkész.

- Ön tehát megtartja azokat a... veszedelmes könyveket? - szakította félbe a csendet az orvos.

- Nem - felelt az abbé - minthogy Ön nem fogadja el tétnek... amint hazaérek, elégetem őket.

- Elégeti? - szökött fel helyéből az orvos, - ily mesterműveket akar megsemmisíteni! Hisz ez szentségtörés! Ezt nem teszi; legalább Rabelaisnak kegyelmezzen meg!

-. Holnap elhozom önnek a hamvait - mondta csendesen az abbé, barátjára tekintve.

- De gondolja meg - szólalt meg egyszerre, egy újabb csend után a doktor, - hogy az én jelenlétem a templomban, istenkáromlás lenne.

- Az „istenkáromlás” szó emlékeztet, hogy a kérdéses könyveim közt van az az imádságos könyv is, melyből IV. Henrik követte a misét, eskütagadása napján, ami szintén istenkáromlás volt.

- De ha beleegyeznék abba, amit tőlem kíván - folytatta a doktor - az mindig csak akaratom ellenére kikényszerített és erőszakolt dolog lenne s akkor az Ön célja nem volna elérve, mert ez egyáltalán nem megtérés. És - fűzte hozzá ellenállhatatlan érv gyanánt M. Michelon - nem fél attól, hogy egy egyházi átok alatt álló ember jelenléte a templomban szentségtörés lenne?

- Magamra veszem, hogy ez alól feloldozzam, - felelte az abbé.

- De hát - kiáltott a doktor - mit nyer Ön egy ily játszmával, abbé? Oh! De sejtem, - mondta a fülét kapargatva... tényleg... az én jelenlétem a templomban megtérésnek tűnnék fel a világ szemében s minthogy ismerik a mi barátságunkat, Önt tartanák e jászolhoz való visszatérítés szerzőjének... Értem, hogy mit akar... ez, egy önző cselekedet… mint ahogy mi, többi orvosok, csökönyösen ragaszkodunk egy gyógymódhoz, nem annyira a beteg miatt, mint inkább azért a dicsőségért, ami abból reánk háramlik... Vanitas vanitatum!... Oh! Abbé, maga ellen fordítom a saját idézetét.

- Megengedem Önnek, hogy bármit is tételezzen fel, - válaszolta a lelkész - á csökönyösségemnek tényleg van egy önző indítóoka is s ha tudni akarja, íme megmondom a maga teljes naivitásában: az emberek itt kissé olyanok, mint Panurgius birkái.

- Oh! Ön ismeri Panurgiust - kérdezte a doktor nevetve.

- Közmondásos értelemében... Mint mondom, a parasztjaink azt csinálják, amit másoktól látnak s egy oly tiszteletben és szeretetben álló embernek jelenléte a plébániám külön padján, mint Ön, jó példaadás volna a számukra.

- Hát lássuk abbé... mondta a doktor - hány paraszt előnyt ad nekem, ha elfogadom a játszmát az Ön feltételei alatt?

- Egy parasztot.

- Oh! Csak egy kis méltányosságot... most, hogy komoly a játszma... egyenlítsük ki az erőinket. Én két parasztot akarok, ha nem...

- Hát jól van! Legyen két paraszt - felelte az abbé.

- Megkezdjük még ma este?

- Rendelkezésére állok.

- Hát kezdjük.

- Legyen, - felelte az abbé. Ön kezdi a játékot

A játszma egy negyedórát tartott, néma csendben. A doktor csodákat művelt, de végül is megadta magát.

- Vesztettem...

- Úgy tudom, hogy a kártyaveszteség huszonnégy óra alatt fizetendő; holnap vasárnap van, doktor.

- Hány órakor van a mise?

- Tizenegykor.

- Ott leszek; de tudja, hogy egy új játszmát kérek elégtételül?

- Amennyit csak akar, - mondta a lelkész és vette a kalapját, hogy távozzék. Viszontlátásra holnap délelőtt a misén - tette hozzá egy kézszorítással.

- És holnap estére, az új játszmánál, - válaszolta amaz.

Másnap a doktor, hogy szavát pontosan betartsa, leánya kíséretében, kit mindig egyedül szoktak a templomban látni, megjelent a plébánián. M. Michelon megjelenése a külön padban, hol a polgármester s a jegyző egy kissé összeszorultak, hogy helyet adjanak neki, bizonyos meglepetést keltett.

Ezalatt a játszmák minden este tovább folytak és a doktornak nem volt szerencséje, így egy szép napon így szólt az abbéhoz:

- Nézze főúr, hagyjuk abba. Én úgysem nyerek s így hiába játszunk tovább.

- Jó! - mondta a lelkész, - de ne feledkezzék meg arról, hogy vesztett, elvesztette... jövő húsvétig az összes vasárnapjait (akkor éppen kisasszony napja volt szeptemberben).

- Oh! - felelte a doktor - legyen nyugodt, megfizetem. Ott leszek a miséken és lássa főúr, azt hiszem, ha nem is volnék kötelezve, akkor is elmennék. Hiába a megszokás!

Az emberi dölyfösség utolsó ágaskodása folytán a doktor nem akarta bevallani, hogy az, amit kezdetben tartozása kiegyenlítése miatt cselekedett, lassankint kötelességnek s egyszersmind a jó példaadás szükségességének tűnt fel előtte.

- Lám! - szólt kezeit dörzsölve a tisztelendő, - íme hát oda jutott, ahova kívántam. Üdvözölni fog az akarata ellenére,

- Igen, - felelte a doktor kissé bosszankodva, - hála az ügyetlen játékomnak. Ön egy hívet nyert s ráadásul még a tétjét is, mert a könyvei is megmaradtak, amiket csalétkül használt arra, hogy elcsábítson és vesztembe sodorjon - tette hozzá nevetve. A joignyi szabadelvű újság máris jezsuitának nevez engem.

-Még mindig olyan sokat tart az én ócska könyveimről?

- Hogyan! Hogy sokat tartok-e? Vigyázzon főúr, mert egy szép napon ellopom valamennyit.

- Nos hát, ne fáradjon vele, holnap már nem lesznek a könyvtáramban.

- Oh! - kiáltott fel a doktor - hát hol lesznek?

- Az Önében - felelte M. Bertolin.

II.

Kevéssel ezután, egyszer, midőn a doktor szőlőjét nézegették, a plébános közölte vele, hogy a maga és az öccse nevében elfogadja az orvos által tett ajánlatot.

- Nem tudom - mondta a lelkész - Ön befolyásolta-e Claude-ot, de mikor kérdeztem tőle, hogy milyen pályát óhajt választani, rögtön azt felelte: az orvosit.

- Nagyszerű! Biztos voltam benne és azt az ajánlatot, hogy a vőm legyen, milyen arccal fogadta a mi jövendő Aesculapunk?

- Nézze, - mondta az abbé az előttük menő Claude-ra és Angélára mutatva, - azt hiszem, hogy megértik egymást a kislánnyal,

- Hogyan! Abbé, Ön megenged egy együttlétet az öccse és a leányom közt! Olyanok, mint két szerelmes. Lássa abbé, a szerelem a világ első erénye. Nem tudom, hogy ez benne van-e a Szentírásban, de benne kellene lennie.

- A tisztes szerelemnek örvendezik az Úr, - felelte az abbé.

Azon a napon, amelyen Claude-nak Párizsba kellett utaznia, Joignyban ebédeltek a doktor házánál. A két fiatal szemben ült egymással. Az orvos és a plébános többször észrevették, hogy Claude és Angéla nagy egyetértéssel pillantanak az órára, melynek mutatója az indulás órájához közeledett.

- Legalább öt percet kellene nekik adnunk a búcsúzásra - mondta egész halkan M. Bertolin az abbénak. Jöjjön egy kicsit a szobámba, megmutatom Önnek az új készüléket, melyet Párizsból küldtek. Ezzel le lehet a lábát vágni, mialatt egy Oremust mond el.

És a doktor a szomszéd szobába vezette az abbét, A két fiatal magára maradt. Mindketten nagy zavarban voltak, alig mertek egymásra tekinteni, annál kevésbé megszólalni. Látva, hogy a csendesség hosszúra nyúlik, Michelon Angéla kisasszony nagyon ártatlan cselt gondolt ki, hogy azt megtörje, Arról panaszkodva, hogy nagyon melege van, elhagyta az asztalt s egy kis terasz felé indult, melyről, minthogy a doktor háza egy kis emelkedésen épült, széles láthatár volt áttekinthető. Claude követte a kis leányt, ki kihívta, hogy vele együtt gyönyörködjék a naplementében.

Szép őszi táj tárult szemük elé. Az egész napon át sütött nyári nap sugaraitól enyhévé vált levegőben félig átlátszó köd úszott, melyen át a távolban a mező látszott. E csendes est szürkületi nyugalomban a gyermekek és a szegénysorú böngészők vidám zsivaja hangzott feléjük az újból megszüretelt szőlőkből, kiknek éneke mintha áldást mondana a termékeny évre, hogy oly széppé tette a szüretet s hogy jogot adott a szegényeknek, hogy a gazdagok szőlőibe léphessenek. Távolabb, a dombok alján lassan folydogáló folyón a komp kötelének a hengereken nyikorgó zaja, az istállóba térő csorda bőgése s a csordultig telt hordókat a pincékbe fuvarozó szekerek nyikorgása hallatszott. A környék házacskái imbolygó, vöröses fényben csillogtatták ablakaikat s a kandallók, melyekben az idén először gyúltak lángra a téli hasábok, a tücskökben, a tűzhelyek e fekete remetéiben gyönyörködve, kis füstfelhőkkel koronázták a tetőket, melyek bohókás csavarulatokban szálltak a csillagoktól ragyogó pontokkal behintett ég felé. Angéla és Claude már százsor is látták a falusi költészet ez egyszerű képeit, mik szórakozott kívánságnál sohasem keltettek bennük egyebet. Százszor is hallották e mindennapos hangokat s csak közönyös figyelemre méltatták. De ebben a pillanatban, anélkül, hogy tudnák miért, mindez sajátságos és egész ismeretlen benyomást gyakorolt reájuk, minek megfejtését, mintha egymást kereső, de ugyanakkor egymást kerülő tekintetükkel igyekeznének megtalálni. Mintha közös ábrándozásuk szomorúsága lelt volna visszhangra e békés látvány édes bánatosságában s talán először nyilatkozott meg a fiatalok előtt az a titokzatos rokonság, mely a dolgok és az emberek közt áll fenn s egyes esetekben a legbensőségesebben fűzi őket egybe. Máskor ez az óra, melyet a ködbe merült harangok jeleztek, csupán arra lett volna jel, hogy szétváljanak és pihenőre térjenek: akkor egymásnak jó éjszakát kívánjanak, nyugodtan elbúcsúzzanak s kicseréljék reményeiket a legközelebbi viszontlátásra. Az ablak alatt vágtató lovak csörgős szerszámja akkor is a postakocsi érkeztél vagy indulását jelezte, de ügyet sem vetettek rá. De most, e percben az óra ütése annak a pillanatnak közeledését jelentette, melyben búcsút kell egymásnak mondaniuk. S a kalapács, mely az óra harangját reszkettette meg, ugyanakkor a két fiatal szívét is érte, kik csak úgy remegtek belsejükben, mikor a lovak dobogását hallották, melyeket éppen befogni készültek s melyek csengettyűs nyaklója mintha a távozás visszhangja lenne.

Claude, ki Angéla mellett hallgatag támaszkodott a terasz erkélyén, meghatottan szemlélte az álomba merült tájat, melyet rövidesen el kell hagynia. Egy rekedt hang szólalt meg s egy panaszos dalt énekelt az utcán.

- Claude úr - mondta Angelia remegő kezét a fiatalember vállára téve - itt van Jean Filaud, hogy poggyászát a kocsira hordja. Mielőtt táskáját lezárná, kérem, vállaljon el egy kis megbízást Párizsban. Jöjjön - mondta s szobájába lépett, hova Claude követte.

Angéla egy rajzoló mappából két vízfestményt vett elő és Claude-nak nyújtotta, ki a lámpához tartotta, hogy jobban láthassa. Az egyik a vidéket ábrázolta, ahogy Claude azt éppen most látta, a másik a részletek parányi pontosságával Bertolin abbé plébániáját tüntette fel, hol Claude egész ifjúságát töltötte, A fiatalember észrevette, hogy a rajzok mostanában készültek, amint azt mindkettőnek sarkában az Angelika névírása mellett levő kelet is igazolta.

- Nagyon lekötelezne - szólt a fiatal leány - ha e két rajzot magával vinné Párizsba, hol jobban bekeretezhetné, mint ahogy itt lehet. Ha úgy gondolja - tette hozzá kissé elpirulva, - majd visszahozza, ha a kővetkező szünidőben látogatóba jön hozzánk.

Claude a rajzokat táskájába rejtette s a leányka remegett a boldogságtól, mikor barátja szemén észrevette, hogy az elértette a cselt, mellyel egy emléket vitetett el vele magáról s egyszersmind arról a helyről, hol reá várakozni fog. Claude megragadta a leányka kezét s szó nélkül a teraszra vezette. A kis leány belsejének azzal a gyönyörteljes nyugtalanságával engedte magát vezetni, mi a boldogság szorongásának volna nevezhető. Az éj leszállt s a vízből felszálló köd által még sűrűbbé tett árnyaiba burkolta a tájat. Suttogó, hideg szél zúgott a kert fái között s az olasz platán csúcsát olykor a terasz felé hajlította, hol a két gyermek még mindig nem mert megszólalni, mert attól féltek, hogy akkor nem fejezhetnék be beszédüket, A gyengédség és tartózkodás ezernyi óvatosságával, nehogy ellenállási ösztönét felébressze benne, Claude azt a pillanatot használta fel, midőn a platán magas ága újból fejük fölé hajolt, karját lassan és gyengéden a leányka dereka köré fonta s oly közel vonta magához, hogy leheletük csókolta egymást és ajkát a kis leány teli ajkára s homlokára szorította, melyet, mint az erdők nimfájának homlokát a mozgó falevelek koronáztak meg. Angéla lehunyta szemét s oly bájos mozdulattal, mint mikor az álomba merülő galamb a szárnya alá rejti fejét, hajtotta arcát a fiú vállára. Claude valami édes szorongásban elragadtatva nézte e fehér alakot, melyet a szerelem tavasza halovány bíborszínnel öntött el. Angéla egy pillanatra kinyitotta szemét s jegyesére tekintett s félig nyitott ajkáról egy bizonytalan könyörgés röppent el, melynek utolsó hangjai elhaltak a fiatalember rátapadó ajka alatt.

- Angéla! Drága Angéla! - suttogta Claude.

- Claude, barátom? - dadogta a gyermek.

S a sápadt vadászó asszonynak, Endymion kedvesének sarlója egy felhő mögé tűnt el, mialatt a szél is örömét találta abban, hogy a lombokat minél tovább ott tartsa a fiatalok felett, mik úgy hullámzottak a fejük felett, mint az esküvői mennyezet, mi arra szolgál, hogy a kíváncsi csillagok elől elrejtse az első vallomások s első csókok szemérmes misztériumait.

A szomszéd szobából zaj hallatszott. Angéla hirtelen kiszabadította magát Claude karjaiból, ki eltaszította a pártfogó gallyát, minek egy levele a karján maradt. A doktor és az abbé hangja hallatszott,

- Isten vele, Isten vele - mondta Claude, kezét Angéla kezébe téve.

- Isten vele, Isten vele - felelte amaz.

És az őszinte gyengédség egy imádandó mozdulatával vette el Claude karjáról a még zöld platán levelet, az ajkához szorította s a fiatalembert nézve, gyorsan a keblébe rejtette. E pillanatban Michelon orvos és Bertolin abbé léptek a szobába, kiket a poggyászhordó követett, ki Claude málháiért jött.

- Menjünk fiam, - mondta az orvos, A „Fekete tyúk” nem várakozik senkire, még a szerelmesekre sem. Már hallom a kocsivezető trombitáját, mely minket szólít. Igazán, itt az idő.

S amint M. Michelon a leányára tekintett, látta, hogy Angéla egészen el van gondolkozva s mintha habozna, hogy egy kérést intézzen atyjához.

- Fogadjunk egy csókba kicsikém, hogy eltalálom, mi az, amit nem mersz mondani.

- Én? - mondta zavarában és szemét lesütve a fiatal leány. Nem értem, atyám.

- Ne hazudj itt, a főtisztelendő úr előtt, galambom - mondta a doktor Bertolin abbéra mutatva. Te el szeretnél minket kísérni a „Fekete tyúk”-ig. Hát menjünk kislány, szedd a kendődet, tedd fel a kalapodat és jöjj velünk, ez is meghosszabbítja egy negyedórával az együttlétet az abbé öccsével.

Negyedórával később a „Fekete tyúk”-nak, e nehézkes járműnek kerekei, melyek mintegy tiltakozásnak látszottak a kínvallatások eltörlése ellen, már szikrákat hánytak Joigny szörnyű kavicsos főutcáján. Másnap Claude Párizsba érkezett s mint már említettük, a Saint Sulpice szállodában szállt meg, amelyet egy párizsi kartársa ajánlott Bertolin abbénak.

III.

A vidék Párizsban következetesen a Minotaurus városát látja, melynek Franciaország éppúgy lerója az áldozat adóját, mint valamikor Athéné tette a Thészeusz által legyőzött szörnyetegnek. A családok szinte ijedten látják annak a percnek közeledtét, mikor a szükség elragadja tőlük gyermekeiket s a nagy fővárosba szólítja azokat, hol azt kell megtanulniuk, miképp lesz ember belőlük.

Claude hiszékeny és félénk lelke még túlozta azokat a túlzó képeket, mit oly gyakran festettek előtte Párizsról és annak erkölcseiről és valóságos rémületet érzett, ha arra az időre gondolt, mit e veszélyekkel kövezett és kísértésekkel telt városban kell töltenie. Így, mindjárt megérkezésekor egy tervet készített magának. M. Michelon és nagybátyja ezerszer ismételték előtte, hogy főképp a társaság okozza a fiatalemberek vesztét s ezért Claude a végletekbe vitte óvatosságát: örökös bizalmatlanságban élt magával és másokkal szemben, kissé azokhoz az emberekhez hasonlóan, akik - ha éjjel egy erdőn haladnak keresztül - már csak azért, mert erdőben vannak és mert sötét van, a félelem optikájának esnek áldozatul és minden fában egy rablót látnak.

Azokon az órákon kívül, mikor tanulmányai elszólították hazulról, Claude teljes visszavonultságba zárkózott. Azóta a két hónap óta, hogy Párizsban volt, nem ismert egyebet abból a negyedből, ahol lakott, mint azokat az utcákat, melyeken végig kellett haladnia s nem ment át négyszer a hidakon. Végre is Claude, mint a legtöbb szorgalmas lélek, mindig nagy örömet talált a munkában. De amióta a tudomány, melyet el akart sajátítani, azt az utat jelentette számára, melynek végén azt a végleges pontot volt biztos feltalálni, melyet egyetlen kívánatos boldogságnak tartott, - vagyis a nyugodt életet azok körében, akik vonzalmát bírták, - attól a félelemtől sarkalva, mivel párizsi tartózkodása töltötte el, azzal a makacs hévvel látta el munkáját, mely jellemének egyik szembetűnő tulajdonsága volt. Bertolin abbé öccse eme elszigeteltségében nagy biztonságban érezte magát minden meglepetés ellen, mi szenvedélyét kísértésbe hozhatná s miktől anélkül, hogy ismerte volna őket, annyira rettegett. Csendes türelmetlenségben várta a szünidőket, mit a nagybátyja és az orvos közelében tölthet el. Angéla á maga részéről kevésbé nyugodtan várta Claude érkezését, amint azt atyja nem egyszer észre is vehette, midőn azon kapta rajta, hogy egy naptárral kezében számlálta a napokat, melyek a hazatérés nagy ünnepnapjától választották el.

Mialatt menyasszonya e százesztendős órákból álló rózsafüzért morzsolta, Claude nem érezte a honvágy kegyetlen szenvedéseit s meg kell vallanunk, hogy kevésbé ájtatoskodott az emlékek vallásában. Angéla kedves alakja megjelent olykor emlékezetében, főképpen, ha tekintete a rajzokra esett, miket a fiatal leánykától kapott. De e könnyed és mosolygó tüneményt a. fiatalember csak békés eseménynek vette, mit a régi szerelmi udvarok zsűrije kétségkívül hidegségnek ítélt volna. Ez az emlék Claude számára sohasem jelentett többet egy szállóvendégnél, kinek érkezése s távozása semmi zavart nem okozott lelkében, nem élénkítette meg ütőerének verését s alig szakította pár percre félbe a megkezdett teóriák megfejtésében.

Szinte szerzetesi életének szigora, a száraz matematikai tudományok, mik egy ajtót sem hagytak nyitva az álmodozásnak s azok a tanulmányok, melyekkel Párizsba érkezése óta Claude kizárólagosan foglalkozott talán nem. voltak egészen ártatlanok ama érzés hirtelen elhidegülésében, mely oly heves előfutár ja az első szenvedélynek s változatlan prológja az ifjúságnak. Az a benyomás, mi Joignyban vett erőt rajta elutazásának estéjén, midőn Angélával egyedül találta magát a valóságban csak egy futólagos intés volt Claude számára. Ellenállhatatlan költői hangulatba burkolózott szíve a szokottnál jobban meg volt hatva a búcsúestén, melyen talán ugyanaz a szellő keverte egybe haját a fiatal leány hajával, mely egykor titokzatos nászról suttogott a narancsfák között egy fiatal párnak a veronai erkélyen. E meghatottsága élénk, önkénytelen s őszinte volt abban a pillanatban, amikor érezte, de nyolc napi párizsi tartózkodása után majdnem megfeledkezett róla.

Claude havonként egy-kétszer írt nagybátyámnak, hogy tanulmányaiban tett előmeneteléről tájékoztassa, ki azután minden levelét közölte a doktorral és leányával. Egy napon, midőn azok mindketten a plébánián voltak, az abbé azt a hírt kapta öccsétől, hogy kétnap múlva le fogja tenni szigorlatát. Aznap reggel, melyen Claude szigorlata volt, s tán ugyanabban az órában, amidőn a Sorbonne-on meg kellett jelennie, amint Bertolin abbé, hogy öccséért misét mondjon, az oltárhoz haladt, a templom legsötétebb zugában Angélát vette észre. Az orvos leánya is eljött, hogy ő is imádkozzék a diákért, ki első diplomáját készült megszerezni;