Richard Osman: We Solve Murders

Copyright © Six Seven Entertainment Ltd, 2024

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Richard Osman: We Solve Murders

Viking, an imprint of Penguin Books, London, 2024

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978 963 598 331 5 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Az eredeti borítót tervezte: Penguin Random House

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Kővári Bettina, Boncz Éva

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: krimi

Janet Elizabeth Wrightnak (1946–2023)

Egy életre elég szeretettel

MINÉL KEVESEBB NYOMOT HAGYJ. Ez az egyetlen szabály.

Néha beszélned kell emberekkel, elkerülhetetlen. Utasításokat adni, szállításokat szervezni, embereket ölni stb., stb. Elvégre senki nem létezhet vákuumban, az ég szerelmére.

Fel kell hívnod François Loubet-t? Abszolút elkerülhetetlen? Kapsz egy telefont, beépített hangtorzítóval. És, ha már itt tartunk, amennyiben mégsem lett volna abszolút elkerülhetetlen a hívás, akkor nagyon gyorsan meg fogod bánni.

A kommunikáció jórészt üzenetekből és e-mailekből áll. A bűnözők krémje e téren Y generációsként viselkedik.

Természetesen minden titkosított csatornákon zajlik, de mi lesz, ha a hatóság megfejti a kódot? Néha előfordul. Számos kiváló bűnöző ül azért, mert valami kocka túl sok időt töltött a laptopja előtt. Tehát rejtőzködnöd is remekül kell majd.

Az IP-címedet titkosíthatod – mi sem egyszerűbb. François Loubet e-mailjei világ körüli utat tesznek, több megállón keresztül, még a tényleges küldés előtt. Nincs az a hekker, aki ki tudná nyomozni a laptopjával, honnan indultak.

Persze az emberek nyelvhasználata önmagában is árulkodó. Sajátos szókészlet, ritmus, karakterisztika. Előfordulhat, hogy valaki elolvas egy e-mailt, majd egy képeslapot, amit 2009-ben küldtél, és azonnal rájön, hogy ugyanaz írta. Tudod, a tudományos megközelítés. A becsületes bűnözők legnagyobb ellensége.

Ezért akkora ajándék számunkra a ChatGPT.

Miután megírsz egy e-mailt, szöveges üzenetet, gyakorlatilag bármit, egyszerűen futtasd le ChatGPT-n, és azonnal eltünteti belőle a személyiségedet. Teljesen lecsiszol, kivasalja a ráncaidat, egyik egyedi jellemződet a másik után lúgozza ki, amíg el nem tűnsz.

„ChatGPT, kérlek, fogalmazd ezt át egy barátságos angol úriember stílusában.” Loubet mindig ezt az utasítást adja.

Ami rendkívül praktikus, mert ha az e-mailek François Loubet saját nyelvén lennének, akkor minden sokkal nyilvánvalóbbá válna. Túl nyilvánvalóvá.

Így viszont az a helyzet, hogy hiába találnak meg akár ezer e-mailt, akkor sem fogják tudni, hol van François Loubet, azt pedig végképp nem, hogy kicsoda François Loubet.

Mondjuk, az kiderülne, mivel is foglalkozik François Loubet, tenni viszont nem nagyon lehetne ellene semmit.

Első rész

A New Foresttől Dél-Karolináig

1.

VÉGRE MEGTÖRTÉNT.

Andrew Fairbanks mindig is tudta, hogy egy szép napon híres lesz. És ez – egy kora augusztusi csendes, verőfényes vasárnap – végre elérkezett.

Az Instagramra éveken át posztolt fitneszvideóinak köszönhetően követték páran, de messze nem ennyien. Ez őrület!

Kavart egy ideig egy popsztárocskával, így időnként megjelent a fotója a lapokban. Persze nem a címoldalon, mint ma.

Andrew Fairbanks végre szert tett az évek óta vágyott hírnévre. Az egész világ róla beszélt. Felkapták a közösségi médiában. Hirtelen mindenhonnan a jachtos szelfije nézett vissza. Meztelen felsőtesttel, lebarnulva hunyorgott a kamerába, a tűző nap szinkront hunyorgott vele a háta mögül. Vidáman tartotta fel a Krusher energiaitalt.

És azok a kommentek a kép alatt! Szívecskék, lángocskák, vágyakozás. Minden, amiről Andrew valaha is álmodott.

Némelyik komment talán kicsit lehűtötte volna a lelkesedését. „Túl hamar távozott”, „Milyen menő, RIP”, „Hátborzongató a kép úgy, hogy tudjuk, mi történt”; a mennyiség ellen viszont nem lehetett volna kifogása. Elképesztő figyelmet kapott. Még a Love Island produkciós irodájában is körbeadogatták a fotóját, és arról beszélgettek, milyen tökéletes lett volna, ha nem, nos, tudjátok.

Igen, végre mindenki megismerte Andrew Fairbanks nevét. Vagyis, ahogy mostanában emlegették, „Andrew Fairbanks tragikus sorsú influenszerét”.

Szóval, nem volt minden fenékig tejfel. Sőt, még az a kevéske tejfel is kezdett megromlani. Szerda délutánra már lefelé indult a neve a rangsorokban. Más is történt a világban. Egy baseballsztár pick-upjával az exfelesége úszómedencéjébe hajtott. Egy szépségvlogger valami bunkóságot mondott Taylor Swiftről. A tematika – árapály módjára – változott.

Andrew Fairbankst holtan találták: valaki fejbe lőtte, a testére kötelet kötött, és ledobta egy jachtról az Atlanti-óceánon. Senki más nem utazott a hajón, és arra sem utaltak jelek, hogy korábban bárki is a fedélzeten tartózkodott volna, egy bőrtáskát kivéve, amiben majdnem egymillió dollár volt.

Ám mindez még nem elég az egy napnál tovább tartó hírnévhez. Valamikor talán készül majd egy podcast az ügyről, vagy, ami még jobb lenne, egy netflixes bűnügyi dokumentumfilm, de az Andrew-ra irányuló rivaldafény pillanatnyilag kezdett kihunyni.

Andrew Fairbanks nemsokára már csak egy alak lesz egy fényképen, aki lila dobozos energiaitalt tart a kezében a kék tengeren, egy hulla egy dél-karolinai halottasházban, és időnként a kérdés: „Emlékeztek még a srácra, aki a jachton halt meg a rengeteg pénzzel?”

Ki ölte meg? Ki tudja? Talán ez, talán az, a közösségi médiát pedig elárasztották a feltételezések. És miért ölték meg? Passz – valakinek csak volt valami oka rá, nem? Féltékeny partner? Instás fitneszrivális? Bármi lehet a magyarázat. Az viszont egyszerűen hihetetlen, amit az a vlogger mondott Taylor Swiftről, nem?

De micsoda felhajtás volt azon az egy napon! Ha Andrew-t életében éri, biztosan felvesz egy teljes munkaidős médiamenedzsert. Hajts fel nekem pár szerződést, fehérjeszelet, fogfehérítés, vagy esetleg piacra dobhatnám a saját vodkámat.

Igen, egy napig mindenki Andrew Fairbankst akarta. Bár azok után, amit a cápák műveltek vele, nem sok maradt belőle.

A showbusiness már csak ilyen.

2.

– TE MIT NEM SZERETSZ MAGADBAN? – kérdezi Rosie D’Antonio. Egy trónt formázó, felfújható fotelben terpeszkedik, hattyú alakú úszómedencében. – Ezt mindig mindenkitől megkérdezem.

Amy Wheeler szálegyenesen ül a napozószéken, a medence mellett. A nap a szemébe tűz, pisztolyát a keze ügyében tartja. Tetszik neki Dél-Karolina. Legalábbis ez az eldugott kis zuga. A hőmérséklet már kora reggel harminc fok felett jár, kellemes szellő fúj az óceán felől, és egyelőre senki sem próbálja eltenni láb alól. Egy ideje ugyan ő sem lőhetett le senkit, de az ember ne legyen telhetetlen!

– Talán az orromat – válaszolja.

– Mi bajod az orroddal? – kérdezi Rosie, valami zöldet iszogatva eldobható szívószállal, másik kezét a vízbe lógatva.

– Nem tudom.

Elismeréssel nyugtázta, hogy Rosie D’Antonio még a medencében is tökéletes sminket visel. Mennyi idős is lehet? Hatvan? Nyolcvan? Rejtély. Az aktájában az áll a koránál, hogy nem hajlandó elárulni.

– Egyszerűen csak furcsa, amikor ránézek. Nem stimmel.

– Csináltasd meg – javasolja Rosie. – Nagyobbra, kisebbre, amilyet szeretnél. Az élet túl rövid ahhoz, hogy neked nem tetsző orral töltsd. Az éhínség és a wifihiány valós probléma; az orr nem az. És még?

– A hajam.

Amyt az a veszély fenyegeti, hogy ellazul. Szinte érzi, ahogy belesodródik ebbe. Utál ellazulni. Olyankor az ember túlgondolja. Ő sokkal jobban szeret cselekedni.

– Soha nem úgy áll, ahogy akarom.

– Azt látom – jegyzi meg Rosie –, de ezen lehet segíteni. Van egy hajtechnikusom. Repülővel jár ide valahonnan. Azt hiszem, Chiléből. Ötezer dollár, és megoldódik a problémád. Fizetem.

– És a fülem is kajla – melegedik bele Amy.

Rosie oldalra billenti a fejét, és Amy felé evez, majd alaposan megnézi magának.

– Szerintem nem. Teljesen jó a füled. Mint Goldie Hawnnak.

– Egyszer megmértem vonalzóval, még iskolás koromban. Csak egy milliméter az eltérés, de én látom. És a lábam is túl rövid a testemhez képest.

Az idős nő bólint, és visszalöki magát a medence közepére, ahová a legerősebben süt a nap.

– Ami viszont jóval fontosabb, Amy: mit szeretsz magadban?

– Angol vagyok. Semmit nem szeretek magamban.

– Hadd ásítsak! Régen én is angol voltam, de túltettem magam rajta. Csak tudsz valamit?

– Úgy gondolom, lojális vagyok.

– Az jó tulajdonság. Egy testőrnek különösen.

– És a rövid lábam miatt alacsonyan van a súlypontom. Úgyhogy nagyon ügyesen verekszem.

– Na látod. Lojális vagy, és tudsz verekedni.

A nap felé fordítja az arcát.

– Ha valaki megpróbál lelőni engem a héten, akkor neked a golyó elé kell ugranod?

– Elvben igen – válaszolja Amy, nem túl nagy meggyőződéssel. – De ez általában csak a filmekben jellemző.

Ő eddig úgy tapasztalta, elég nehéz beugrani a lövedék elé. Tényleg nagyon gyors.

– Persze, meg a könyvekben. Kérsz egy spanglit? Én elszívok egyet.

– Inkább nem. A Maximum Impact háromhavonta drogtesztet végez rajtunk. Céges előírás. Ha bármilyen szer nyomát megtalálják a véremben, kirúgnak.

Rosie megértően hümmög.

Amy ennél izgalmasabb melót is kapott már életében, de legalább süt a nap, és szimpatikusnak találja az ügyfelet. Rosie D’Antonio a világ legnépszerűbb regényírója, „ha Lee Childot nem számítjuk”. Spanyolos stílusú villája a magánszigetén áll, közvetlenül Dél-Karolina partjainál. És külön szakács főz rá.

Különböző műveleti okok miatt Amy egyszer majdnem egy egész hónapig egy elhagyatott olajvezetékben élt, Szíriában, és ahhoz képest ez komoly előrelépés. A szakács kihoz neki egy tányér füstölt lazacos blinit. Az illető valójában nem is szakács, csak egy volt haditengerészeti kommandós, akit Kevinnek hívnak, viszont gyorsan tanul. Az előző esti burgundi marhája nagy sikert aratott. Rosie igazi szakácsát két hétre szabadságra küldték. Pillanatnyilag csak Amy, Rosie és Kevin, a haditengerészeti kommandós tartózkodnak a szigeten, és ezen egyelőre nem is szándékoznak változtatni.

– Senki sem ölhet meg – jelenti ki Rosie. A medence széléhez evez, és cigarettát sodor. – Kivéve én magamat.

– Azt meg nem fogom hagyni – válaszolja Amy.

– De előfordulhat, hogy valaki megpróbál lelőni – töpreng Rosie. – Tekintve, hogy manapság már soha nem lehet tudni, hová fajul a világ, meg minden. Szóval, ha mégis kísérletet tesznek rá, akkor ne ugorj a golyó elé, oké? Miattam semmiképp. Hadd öljék csak meg az öregasszonyt!

A Maximum Impact Solutions, Amy munkaadója a világ legnagyobb személyi védelmi vállalkozása, vagy talán csak a második legnagyobb, mióta Henk van Veen kiszállt belőle, és a megbízók felét is magával vitte. Ha valaki lopni akar az embertől, vagy meg akarja ölni, esetleg elégedetlenkedés támad a magánhadseregében, akkor őket érdemes felhívni. A Maximum Impact Solutionsnak sok mottója van, de a „hadd öljék csak meg az öregasszonyt” nem tartozik közéjük.

– Nem fogom hagyni, hogy bárki is megölje magát – ígéri Amy.

Még emlékszik, hogy gyerekkorában Rosie-t nézték a társalgó tévéjén. Azok a válltömések, az a kiállás! Rengeteget jelentett neki a tudat, hogy egy nő ilyen erős is lehet, miközben minden éjjel összegömbölyödve aludt az ágya alatt, szebb időkről álmodozva. Rosie nem fog meghalni, amíg ő vigyáz rá.

– Mi ez az akcentus? – kérdezi az írónő, és beleszív a spanglijába. – Bájos. Manchester?

– Watford – feleli Amy.

– Jujj. Túl régen eljöttem már onnan. Mesélj nekem Watfordról!

– Kisváros. Angliában.

– Azt tudom, Amy. De szép?

– Nem ez lenne az első szó, amivel jellemezném.

Már várja, hogy később felhívhassa az apósát, Steve-et. Péntek van, tehát biztosan otthon lesz. És nagyon örül majd, ha megtudja, hogy ő Rosie-nál van. Korábban imádta az erős nőket. És egy szép napon talán ismét így lesz.

Az erős nőkről Amynek Bella Sanchez jut eszébe. Bella Sanchezről pedig Mark Gooch. Mark Goochról pedig…

És pont ez a baj, Amy, igaz? Ha ellazulsz, gondolkozni kezdesz. Az egészhez semmi közöd. Hagyd abba a gondolkodást: nem tesz jót neked. Üss meg valamit, hajts gyorsan, hatástalaníts bombákat, de az ég szerelmére, ne gondolkozz! Az élet nem iskola.

– Az angolok őrültek – jelenti ki Rosie. – A nyolcvanas években imádtak, a kilencvenesekben utáltak, a kétezresekben teljesen elfelejtettek, a tízesekben eszükbe jutottam, és most ismét imádnak. Én viszont közben szemernyit sem változtam. Te olvastad bármelyik könyvemet, Amy, a testőr?

– Nem – hazudja.

Nincs olyan ember, aki ne olvasta volna Rosie D’Antoniót. Amy kamaszkora óta falja a regényeit. Egy szociális munkás nyomott egyszer a kezébe egy kötetet, ujját az ajkára téve jelezte a lánynak, hogy ez a kis csempészáru a kettejük titka. És micsoda titok volt! A halál, a fényűzés, a ruhák, a vér. Válltömés és méreg. Ugyanakkor fontos, hogy az ember ne rajongja körbe az ügyfeleit. A pisztolygolyónak mindegy, ki mennyire híres. És ez viszont tényleg a Maximum Impact Solutions mottója.

Amy előző nap, a gépen újraolvasta A halál meghúzza a ravaszt. Film is készült belőle Angelina Jolie-val, de a könyv jobb. Tengernyi szex milliomosokkal, fegyverhegyek. Csupa olyasmi, amivel Amy azonosulni tud.

– Férjnél vagy? – faggatja Rosie. – Gyerekek?

– Férjnél vagyok, gyerekek nincsenek.

– És rendes ember? Mármint a férjed.

– Igen, az. – Amy Adamre gondol. – Legalábbis annyira, mint én. Kedvelem.

Rosie bólint.

– Jó válasz. És nem aggódik érted?

– Nem szereti, amikor rám lőnek. Egyszer, Marokkóban karddal támadtak rám, és ettől elsírta magát.

– Te sírtál?

– Én tizenkét éves korom óta nem sírtam. Megtanultam, hogy ne tegyem.

– Ez egészségesnek tűnik. Beleírhatlak egy könyvbe? Egy hatvannyolc magas, kék szemű, szőke, soha nem sír, és rosszfiúkat öl?

– Nem. Nem szeretem kiadni magam.

– Megígérem, hogy a füledet nem említem.

Amy és az apósa igyekeznek naponta tartani a kapcsolatot. Nem mintha külön megállapodtak volna ebben, egyszerűen csak szokásukká vált, amit mindketten fontosnak tartanak. Vagyis Amy mindenképpen fontos szokásnak tartja, és nagyon reméli, hogy Steve is. Időnként kihagynak egy-két napot. Egyszer például Amynek tizenkét órán át teljes csendben kellett kuksolnia az olajvezetékben, mert ráküldtek egy bérgyilkososztagot, úgyhogy aznap kénytelenek voltak szöveges üzenetekkel beérni. Steve megérti az ilyesmit. A munka az munka.

– És te döntöd el, mit veszel fel? – kérdezi Rosie. – Vagy ez egyenruha?

Amy lepillant a katonai nadrágjára és a kopott Under Armour pólójára.

– Én döntöm el.

Rosie kétkedve megemeli a szemöldökét.

– Nos, senki sem tökéletes.

A lány nem szívesen hagy ki túl sok időt két telefon között, mert soha nem lehet tudni, mit eszik Steve, amikor egyedül van. Ő úgy véli, logikátlan elhanyagolni az étkezést.

Valószínűleg a férjét is fel kellene hívnia, de érte nem aggódik annyira. És egyébként is, miről beszélgetnének?

– Amikor megérkeztél – szólal meg Rosie –, A halál meghúzza a ravaszt egy példánya volt a táskád tetején. Nagyjából a felénél könyvjelzőzve.

Amy bólint. Lebukott.

– Szóval mégis olvastál? Azt mondtad, nem.

– Mindig utánanézünk ügyfeleinknek.

– Kamu – vágja rá Rosie. – Tetszik?

– Nem hoztam más olvasnivalót.

– Persze hogy tetszik, átlátok rajtad. Megvolt már, ahol a nő lelövi a fickót a repülőn?

– Az jó rész – ismeri el Amy.

– Igen, az – bólogat Rosie. – Egy pilóta, akivel randizgattam, megengedte, hogy elsüssek a gépén egy pisztolyt, kutatási célokból. Te csináltál már ilyet?

– Hogy lőttem-e repülőgépen? Nem – hazudja Amy.

– Igazából semmi sem történik olyankor – magyarázza Rosie. – Az egyik kanapén le kellett cserélni a borjúbőrt, de ennyi.

– Ha átlőtte volna a törzset, kiment volna a kabinból a levegő, és akár meg is halhatott volna – világosítja fel Amy.

Neki magának egyszer ejtőernyővel kellett elhagynia a gépet egy incidens után, ami pontosan így zajlott le. A következő öt napot lázadó csapatok elől bujkálva töltötte Burkina Fasóban. Végül egész jó móka lett belőle. Úgy tapasztalta, az adrenalin jót tesz a léleknek, pláne a bőrnek. Néha bőrápolással foglalkozó videókat néz az Instán, de igazán az javít a bőrön, amikor rálőnek az emberre, majd ki kell ugrania a gépből. Lehet, hogy neki is ilyen videókat kellene készítenie? Ismét gondolkodáson kapja magát, így abbahagyja.

– Akkor szerencse, hogy nem tettem. – Rosie felhajtja a maradék trutyit a pohárból. – Viszket a talpam, Amy. Nem mehetnénk el valamerre a szárazföldön? Inni valamit. Kicsit kirúgni a hámból.

Rosie gondjai akkor kezdődtek, amikor a legfrissebb regényébe, a Halottak és gyémántokba beleírt egy szereplőt, akit egyértelműen a vegyiparban érdekelt orosz oligarcháról, Vaszilij Karpinról mintázott. Vaszilijből a jelek szerint hiányzik az a fajta humorérzék, amit az ember a vegyipari milliárdosoknak tulajdonít, és azután, hogy golyó érte Rosie postaládáját, illetve őt magát megpróbálták elrabolni egy nashville-i dedikáláson, szakértőket hívott, aminek következtében a belátható jövőre otthona védelmébe kényszerült.

Az emberek szoktak beszélni más emberekkel. Jeff Nolan, Amy főnöke felvette a kapcsolatot Vaszilij kollégáival Londonban. A tárgyalások megkezdődtek. Vaszilijt nemsokára meggyőzik arról, hogy tekintsen el ettől a bizonyos vérbosszútól. A Maximum Impact Solutions egyes ügyfeleinek módjában áll néhány szívességet tenni neki. Meg fogják találni a mindenki számára előnyös megoldást, Vaszilij megnyugszik, Rosie pedig ismét szabadon járhat-kelhet majd. Ha pedig mégsem, Amy résen lesz.

Addig viszont mindketten itt ragadtak, ezen a szigeten, a gyorstalpalón betanított séfükkel. Amyre egyértelműen ráfér néhány nap az idilli helyen; ha őszinte akar lenni magával, szüksége lenne egy kis pihenésre, de hamarosan tovább kell állnia. Mivel senki nem akarja megölni Rosie D’Antoniót, Amy gyakorlatilag csak egy igen drága felvigyázó. Ebben viszont mi az élvezet bármelyikük számára?

– Egyelőre nem megyünk sehová – szögezi le. – A végén még meggyilkolják.

Rosie a szemét forgatja, majd nekilát megsodorni az újabb spanglit.

– Ó, ha választhatok, inkább a halál, mint az unalom.

És ebben Amy Wheeler, aki szinte egész gyermekkorát igyekezett a lehető legkisebbre összehúzódva és a lehető legnagyobb csendben tölteni, hajlik az egyetértésre.

3.

– MACSKA, VÖRÖS, megközelíthetetlen. Sőt, kifejezetten gőgös a kis dög. Mason’s Lane. Kapcsolatfelvételi kísérlet sikertelen. Hajnali 3:58.

Steve ezzel visszateszi a zsebébe a diktafont. Hallja a vörös macska bizonytalan kaparászását egy hátsó kerítésen. Nem túl gyakran lát ismeretlen macskákat sétái során. Ez szinte biztosan nem jelent semmit, de szinte mindenre igaz, hogy szinte biztosan nem jelent semmit, ugye? És bizonyos dolgokról mégis kiderül, hogy jelentenek valamit. Steve egyszer egy felrobbant kályhában talált twixespapírnak köszönhetően kerített kézre egy rablót. Az ember csak nagyon ritkán tudja megállapítani, minek mekkora a jelentősége az adott pillanatban, és semmibe nem kerül feljegyezni a dolgokat.

Steve balra fordul a High Street végén, az utca szürke szalagként kanyarog előtte, a hold gyenge égője által megvilágítva.

Ha ellátogatnál Axley-be – és érdemes lenne, tetszene neked –, akkor biztosan úgy éreznéd, megtaláltad a tökéletes angol falut. Az enyhén lejtő High Street egy kis kunkort tesz az alsó végén, ahogy megkerüli a tavat. Két kocsma van, a Rézmajom és a Kanna, turistaszemmel teljesen egyformák, a helyi lakosok azonban számos apró, mégis lényeges különbséget tudnának felsorolni. Az egyiken például Nagy-Britannia zászlaja lengedezik, a másikon Ukrajnáé. Van hentes, van pék. A mendemondával ellentétben gyertyaműves nincs, egy kis ajándékbolt viszont található a faluban, ahol illatgyertyákat és könyvjelzőket árulnak. Csíkos napellenzők, az üzletek elé letámasztott biciklik, tejszínes teával, tarot-vetéssel vagy kutyacsemegével kecsegtető krétafeliratok a táblákon. A település legmagasabb pontján templom áll, a legalacsonyabbon pedig a bukméker működik; lehet választani. Steve régebben mindkettőt látogatta, most viszont már egyiket sem.

És mindezt az az erdő veszi körül, amiről a New Forest a nevét kapta. Az egészben az erdő a lényeg. A falu egyszerűen csak talált egy kis tisztást benne, és letelepedett. Sok csapás és ösvény kanyarog a környéken, a természet folyamatosan csiripel és zümmög, se szeri, se száma a turistahátizsákoknak és esőkabátoknak. A New Forest kóbor pónijai néha kitévednek a főútra, ahol a nekik kijáró csodálatban részesülnek. Az erdő jóval azelőtt az övék volt, hogy az ember meghódította volna, és jóval tovább az is marad. Axley egyszerűen csak bebújt egy időre a fák közé, a maga kis csigaházába kunkorodva.

Amikor Steve annak idején ideköltözött – tizenkét éve, ugye? Valahogy úgy, Debbie biztosan emlékezne rá, akár tizenöt is lehet, úgy szalad az idő –, egy pillanatra sem hagyta magát megtéveszteni. Nem altatta el az éberségét a sok mályvarózsa, muffin és vidám „jó reggelt!”. Steve minden egyes pasztellszínű bejárati ajtó mögött titkokat sejtett, az összes sikátorban hullákat látott, és amikor a templom harangja egész órakor ütött, mindig a halál gongját hallotta bele.

Az egyik sövényre csipszeszacskót hordott a szél. Steve felveszi, és a kukába dobja. Kukoricasnack. A kisboltban ilyet nem árulnak, csak turista lehetett.

Nem, Steve nem hagyta, hogy Axley lóvá tegye. A rendőrség kötelékében eltöltött tizenöt éve alatt megtanulta mindig a legrosszabbat feltételezni mindenről és mindenkiről. Ha az ember a legrosszabbra számít, akkor mindig fel lesz készülve. Soha nem szabad hagyni, hogy bárki vagy bármi meglepjen bennünket.

Steve megáll az ingatlaniroda előtt, és bekukucskál az üvegen. Ha most akarna a faluba költözni, nem engedhetné meg magának. Manapság csak az tud itt házat venni, aki már tizenöt éve megvette.

Steve tévedett Axley-t illetően. Ő lett volna az első, aki ezt beismeri. Itt nem rejtettek az ajtók gyilkosságokat, nem feküdtek megcsonkított holttestek vérben úszó sikátorokban. És ennek következtében Steve kezdte elengedni magát.

Gyermekkorában soha nem engedte el magát; az apja gondoskodott arról, hogy ne tegye. Az iskola? A beilleszkedéshez túl okos volt, a kiszabaduláshoz nem eléggé. Tizennyolc évesen beállt a londoni rendőrséghez, és nap mint nap szembesült a főváros legrosszabb arcával. Ebbe időnként a saját kollégái is beletartoztak. Minden napja küzdelem volt.

Steve ismét előveszi a diktafonját.

– Halványkék Volkswagen Passat, a rendszáma PN 17 DFQ, a Rézmajom parkolójában.

Megkerüli az autót.

– Ősöreg gépjárműadó-matrica.

Egy pékséglánc csomagolópapírja hever a lábtérben. Hol is lehet a legközelebbi üzlet? Southamptonban? Az M27-esen, a benzinkútnál?

Steve sétál tovább. A tóig tervez menni, ott üldögélni egy kicsit, majd visszaindulni. Persze hogy így tesz – minden éjjel ezt csinálja.

Axley megváltoztatta őt. Nem egy csapásra, hanem mosolyról mosolyra, szívességről szívességre és pogácsáról pogácsára, de az emberek és a hely végül lebontották a falat, amelyet az exrendőr oly sok éven át építgetett maga köré. Debbie megmondta, hogy így lesz, de ő nem hitt neki. Debbie itt született, és amikor Steve végül kilépett a rendőrségtől, rábeszélte, hogy költözzenek ide. Ő előre tudta.

Steve aggódott, hogy nem lesz izgalom, nem lesz adrenalin, Debbie azonban megnyugtatta.

– Ha unatkoznál, csak harmincöt kilométer Southampton, és ott folyton gyilkolásznak.

Steve-nek viszont nem hiányzott az izgalom és nem hiányzott az adrenalin.

Szeretett otthon lenni, szeretett főzni Debbie-nek, szerette a madárcsicsergést hallgatni, és egyszer csak egy stabil kocsmakvízcsapatban találta magát. Jóban, de azért fejleszthetőben.

Meglátogatta őket egy kóbor macska, igazi fenegyerek, és nem volt hajlandó távozni tőlük. Az egy-két hétig tartó vicsorgás és megfélemlítési kísérletek után – mind Steve, mind a macska részéről – mindketten lehiggadtak. És mostanában Steve-et a karosszékében lehet látni, újságot olvasgatva, Galiba az ölében összegömbölyödve dorombol álmában. A két vén lókötő biztonságban, épségben elvan.

Debbie beszélte rá az ügynökségre is. Steve boldog lett volna munka nélkül – éppen elegendő bevételük származott Debbie festményeiből –, de végül igazat kellett adnia párjának. Szüksége volt valami tennivalóra, és feltehetőleg olyasmire is, amivel hozzájárulhat a közjóhoz. Az ügynökség nevét: „Steve Nyomoz”, ő találta ki. Még emlékezett arra a vasárnapi ebédre, amikor a fia, Adam ellátogatott hozzájuk a feleségével, Amyvel. Amy testőr, milliárdosok és oligarchák mellett dolgozik, mindig a világ túlsó felén. Adam a pénzzel csinál valamit. Steve gyakrabban beszél a menyével, mint a fiával. Mindig a lány hívja fel, ő szervezi meg a találkozóikat is, ha éppen Angliába hozza a munkája.

Amy azt tanácsolta, nevezze a vállalkozását „Maverick Steel Nemzetközi Nyomozóirodának”. Azt mondta, a magánnyomozás világában rendkívül fontos a márkaépítés, Steve viszont felhozta ellenérvként, hogy őt Steve-nek hívják, és ő nyomoz ki mindent – ha pedig ez nem márka, akkor micsoda?

Amy pillanatnyilag Rosie D’Antonio írónő mellett dolgozik, valahol Amerikában. Steve úgy tervezte, visszafogja magát, amikor legközelebb beszélnek, de minden pletykát hallani akart. Ha az ember hírességekre vigyáz, mindig akad pletyka. Amy egyszer egy fiúegyüttes énekese mellett dolgozott, aki elefántháton heroinozott.

– Utánanézni az amerikai időeltolódásnak – mondja Steve a diktafonba.

A Steve Nyomoz kellemes elfoglaltságot kínál, a konyhára is hoz. Kapcsolatban áll biztosítóirodákkal. Ha a New Forest bármelyik szegletében valaha is benyújtottál az éves fizetésednek megfelelő összegű számlát a fájós hátad miatt, Steve valószínűleg üldögélt már a házad előtt, és talán az edzőterembe is követett. Boldoggá teszi a felfedezés, hogy az emberek szinte mindig igazat mondanak ezekről a dolgokról. Ha igazán szépen kérik, akkor hűtlenségi ügyeknek is utánanéz. Az az egyetlen szabálya, hogy nem hajlandó nagyobb távolságra utazni. Nem akar túl messze elkóborolni Axley-től. Brockenhurstig még elautózik, ha muszáj, ott van néhány kellemes kocsma. Végszükség esetén akár Ringwoodig, vagy lefelé, Lymingtonba is elmerészkedik, ám ha arra kérnéd, menjen Southamptonba vagy Portsmouthba, udvariasan nemet mondana.

Ha az ember belekeveredik, mondjuk, egy gyilkossági ügybe, nagyon hamar azon kapja magát, hogy már nem is ő rendelkezik az idejével. Steve ki nem hagyná a szerda esti kvízt a Rézmajomban. Márpedig egy emberölés minden bizonnyal erre kényszerítené előbb-utóbb. Kösz, nem.

Odaér a tóhoz, és elfoglalja megszokott helyét. Debbie kedvencét. A kacsák imádják ezt a padot, de most biztonságban alszanak, összebújva, a falu lakosságához hasonlóan, miközben Steve őrködik felettük. Ez a legkevesebb azok után, amit Axley tett érte.

Még emlékszik arra a nyugalomra, amikor végül ellazult, és hagyta, hogy az élet köré igazodjon. Amikor hinni kezdett abban, hogy az emberek tényleg jót akarnak neki, és minden egyes nap boldogságot hoz majd számára. A biztonságra. Persze nem így alakult. Mikor szokott úgy alakulni?

Debbie halála bizonyos értelemben váratlanul érte. Fejben erre készült minden egyes nap, amióta egymásba szerettek. Hogy valami biztosan el fogja venni tőle a feleségét. Rák, szívbetegség, egy autó, ami elüti biciklizés közben egy mellékúton, szívroham, betörők. Valami el fogja rabolni tőle azt a hatalmas szerencsét, hogy szeretheti ezt a nőt, aki viszontszereti őt.

Végül egy vasúti kocsi okozta: kisiklott egy vidéki állomás közelében. Három ember állt a peronon: Debbie és két másik szegény pára, akik otthagyták az életüket azon az esős januári napon.

És ez minden lelkiismeretes felkészülése ellenére is váratlanul érte Steve-et. Akármennyit is gondol valamire az ember, arra nem tud felkészülni, hogy darabokra törik a szíve.

Debbie halála után összefogott a falu, és átsegítették a nehezén. Végigsétál a településen, ahol mindenkit ismer, és ahol mindenki ismeri, hálás azért, hogy legalább azt érezheti, szeretik. Mert ha az ember még csak azt sem érezheti, hogy szeretik, akkor nagyon nehezen tud bármit is érezni.

A tóparton egy magányos póni baktat; feje a léptei ritmusára billeg. Steve gyanakodva méregeti. Vagyis egyszerűen csak méregeti. Neki mindig gyanakvó a tekintete. Ezt folyton a szemére vetik a kocsmában.

– Aludnod kéne – mondja a póninak.

Az állat felé fordítja a fejét, mintha azt válaszolná: „Neked is.” Steve elfogadja a póni érvének jogosságát. A kis ló továbbporoszkál, átkel a High Streeten, és lefelé lépked a képeslaposbódé mellett. Útközben megáll, megszaglászik valamit a szemetesben. Axley visszakerül Steve fennhatósága alá.

Steve végighúzza az ujjait a padon lévő réztáblán. Debbie nevén, születési dátumán, halála dátumán. Megnyomja a felvétel gombot a diktafonján, mert különben csak egy magában beszélő férfi lenne egy padon.

– Szia, Debs! Tegnap másodikok lettünk a kvízben. A műhelyes Normannél itt van a sógora, aki szerepelt A leggyengébb láncszemben, úgyhogy esélyünk sem volt. A csapat óvást akart benyújtani… Tudod, ez azért kicsit gyanús… de amikor hazaértem, utánanéztem, és tényleg Norman sógora, szóval nem sok mindent tehetünk. Galiba elkapott egy pockot, rég nem csinált ilyet; jó tudni, hogy még mindig képes rá. És Margaret házába vitte, nem hozzánk, ami azért valami. Most láttam egy új macskát a Mason’s Lane-en, egy vöröset, kemény legény, ismered a fajtáját. Izé… Amy Rosie D’Antonióval dolgozik, tudod, az írónővel. Ő nagyon csinos, legalábbis mindenki ezt mondja, de nekem nem az esetem. Üdvözlöm majd a nevedben. Mármint Amyt, nem Rosie D’Antoniót. És kiderítem neked a pletykákat. Van új pite a boltban, csirke és valami. Azt hiszem, elég mikrózni; majd elmondom, milyen, ha rám tör a kalandvágy. Ma estére csak ennyi. Szeretlek, Debs.

Steve ezzel kikapcsolja a diktafont, és visszateszi a zsebébe. Megpaskolja a padot.

– Szeretlek, szépségem. És most megyek, megnézem, ott van-e még az a macska.

Feláll, és elindul hazafelé a High Streeten. Holnap folytatja a kutatást a kutya után, amely egy közeli kempingben tűnt el; a gazdái, akik Londonból érkeztek, érthető módon magukon kívül vannak az aggodalomtól. Steve tudja, hogy gondolkoznak a kutyák. Ezt is semmi perc alatt meg fogja találni. Ötszáz fontot fizettek neki, ráadásul előre, készpénzben. Ötvenért is elvégezte volna a munkát. A londoniak könnyen megválnak a pénzüktől. És ott a helyi üzlet is, amelynek a kasszájából eltűnt a bevétel. Steve beüzemelt előző héten egy távolról irányítható kamerát, és most átmegy a felvételekért. A tulajdonos lánya a tettes – erre szinte azonnal rájött. Ő azt is tudja, hogy az emberek hogyan gondolkoznak; ami azt illeti, meglepően hasonlóan a kutyákhoz. A tulajdonos azonban bizonyíték híján nem hinné el, hogy a lánya az.

Axley békés és csendes, Steve pedig hálás ezért. A többi régi zsaru, akiket ismert, és akik már hatvan felé járnak, még mindig az egyre megbízhatatlanabb térdükön csúszkálva keresgélik a nyomokat, egyre megbízhatatlanabb főnökök számára, miközben halálra isszák, dohányozzák és stresszelik magukat. De Steve már érti, hogyan ér véget az élet, és nem áll szándékában háborogni ez ellen.

Az élet örömei nem elérhetők az élet fájdalmai nélkül, ezért elhatározta, lemond az örömökről. Úgy döntött, tévézni fog, eljár a kocsmakvízekre, és segít az embereknek, amennyit csak tud, de aztán mindig visszatér a karosszékébe Galiba nevű macskájával.

Ha az ember letartóztat valakit, arra általában két reakció lehetséges. Egyesek teljes erőből kapálóznak és sikoltoznak egészen a celláig, mások csendesen odaballagnak, belátva, hogy vége a dalnak.

Ki tudja, a mi dalunknak mikor lesz vége? Mikor állunk majd mi azon a peronon, ahová a vonat kisiklik?

Bármikor is következik be, Steve tiltakozás nélkül akar majd elballagni.

4.

JEFF NOLANNEK, a Maximum Impact Solutions vezetőjének Andrew Fairbanks jut eszébe.

Néha meg kell ölni embereket; az üzlet már csak ilyen, és ezt senki nem tudja jobban Jeffnél. De cápákkal felzabáltatni őket? Persze, ennek is van egy bizonyos üzenete, gondolja, és talán pont ez a lényeg. Bella Sanchez meggyilkolása nem vert fel túl nagy port. Mark Gooch után már volt egy kis visszhang, páran elkezdték összekötni a pontokat, de ez a gyilkosság kapott elsőként komolyabb figyelmet. Erről kezdtek kérdéseket feltenni az emberek. Például a rendőrség. Jeff nem szereti, amikor a rendőrség felkeresi a munkahelyén. Igyekezett segítőkész lenni – végtére is, egy fiatalember meghalt –, de azért ne feledkezzünk már meg az ügyfelek felé fennálló titoktartási kötelezettségről.

Jeff tudja, mi az összefüggés a három haláleset között. És azt is tudja, ki áll mögöttük.

François Loubet.

Jeffnek dolga van. Nehogy már tönkremenjen a cége három gyilkosság miatt!

Itt nem a rendőrség a valódi probléma; ők nagyon ritkán okoznak gondot. A valódi problémát az ügyfelek jelentik. Nolant aznap reggel már felhívta egy válogatott futballjátékos és egy holland kannabiszimportőr, hogy felmondják a szerződésüket. Már nem bíznak a Maximum Impact Solutionsban. Nem is lehet őket hibáztatni. Nemsokára további hívások is befutnak majd, ahogy terjednek a hírek. És az ügyfelek kétségkívül Henkhez, Nolan volt üzletfeléhez és egyértelműen csak volt legjobb barátjához fognak átvonulni.

És most pont Max Highfield látogatott el hozzá. Az ember azt hinné, hogy Max Highfieldnek ennél fontosabb dolga is akad, mégis itt van, cipőjét levetve, lábfejét Jeff tárgyalóasztalán pihentetve, és bajt keverve.

– Ez rossz fényt vet rám – mondja a hajába túrva inkább, mint egy harcedzett veterán, aki túl sok háborút látott, mint aki az imént reggelizett egy menő helyen.

– Azt látom, Max – feleli Jeff. – Azt látom.

Tudta. Amint Andrew Fairbanks meghalt, tudta, hogy az új ügyfelek összerakják, mennyi kétszer kettő. Az emberek hajlamosak használni a Google-t. Főleg a hírességek – ők le se szállnak róla.

– Hány ügyfelet hozok én neked? – kérdezi Max.

– Ó, rengeteget, rengeteget. Ezért fizetünk neked háromnegyed millió fontot évente.

Ennyi Max Highfield „tanácsadói tiszteletdíja”. Plusz tízezer font bónusz minden új ügyfél után. Amikor újabb híres emberekkel ismerteti meg a céget. Főleg színészekkel, de elég jóképű ahhoz, hogy mindenkit ismerjen.

– Háromnegyed milliót? – nevet Max. – Tudod te, mennyit kaptam az utolsó Marvel-filmért?

– Nem – válaszolja Jeff. – És nem is kell elmondanod. Biztosra veszem, hogy erre titoktartá…

– Nyolc és fél milliót. Nyolc és fél milliót. Fontban, nem dollárban. Te kaptál már valaha nyolc és fél milliót bármilyen melóért?

– Igen, kaptam. Többször is, de most nem ez a lényeg. Megértem, hogy a hírneved miatt nehéz lehet neked ez a helyzet.

– Három ügyfél meghalt. – Max immár taktust ver ujjaival méretes szuperhőscombján. – Az baromi sok.

– Nos, ha az ördög ügyvédjét játszom, magunk közt szólva, nem voltak nagy ügyfelek, csak kis halak, isten nyugosztalja békében a lelküket. Andrew Fairbanks sem igen számíthatott volna Oscarra a közeljövőben. Csak egy fitneszinfluenszer volt.

Max arca hirtelen elkomolyodik. Még a lábát is leveszi a tárgyalóasztalról.

– Az Oscart túllihegik, Jeff. Az egész csak politika.

– Ebben biztos vagyok. És ha most…

– Sok nagyszerű színész nem kapott még Oscart.

– Egyetértek, egyetértek. Szóval, elmondanám, mi a tervem.

– Samuel L. Jackson sem kapott. Ezt tudtad? – csóválja a fejét Highfield lassan és szomorúan.

– Be kell ismernem, hogy nem tudtam. Van egy operatív ügynököm a helyszínen, Dél-Karolinában, ahol Andrew Fairbankst megölték. Ő…

– Travolta sem kapott. Johnny Depp. Jason Statham. Az egész csak politika. Pofára megy.

– Beszélni fogok vele – ígéri Jeff. – Diszkréten kifaggatom.

– Bocs, de kit akarsz megkérni mire? Nem az Oscarról beszéltünk, haver?

– Azt mondtam, van egy operatív ügynököm Dél-Karolinában. Amy Wheeler. Rád is vigyázott egy rövid ideig pár évvel ezelőtt.

– Emlékszem.

Max pár pillanatig átható tekintettel bámulja Jeffet. Egyértelműen látszik, hogy valamikor valakitől azt hallotta, az átható nézése rendkívül hatékony.

– Tom Cruise, csak hogy még egyet említsek. Mondták már neked, hogy te vagy a fekete Jason Statham?

Jeff úgy véli, akár folytathatja is a saját témáját.

– Ez az egész nagyon kényes ügy, Max, amit biztosan te is megértesz – magyarázza. – Ismered ennek a szakmának a természetét. De szeretném, ha tudnád, hogy egészen komolyan vesszük a dolgot.

– Azt hiszem, átmegyek Henkhez – teszi vissza a lábát az asztalra a sztár. – Gondoltam, szólok neked. Lefogadom, ő többet is fizetne.

– Nos, csodálkoztam volna, ha ez nem fordul meg a fejedben – válaszolja Jeff. Max Highfield lenne Henk eddigi legnagyobb rablása tőle. – És beszélhetünk a pénzről.

– Amy Wheeler akadályozta meg, hogy lemotorozzak a hídról – idézi fel a színész.

– Igen, ő. Jól emlékszem, hogy túltoltad a fájdalomcsillapítót?

– Nem figyelmeztetnek, hogy nem szabad rá whiskyt inni.

– Nem? Biztosra veszem, hogy hallottam valahol…

– És összevérezte a farmerkabátomat.

– Mentségére mondva – emlékezteti Jeff –, egy verekedésnek vetett véget, amit te kezdeményeztél egy bárban, és valaki rátámadt egy törött üveggel.

– Azt a dzsekit Harry Stylestól kaptam.

– Max – próbálja Jeff visszabirkózni a beszélgetést az eredeti mederbe –, hajlandó vagy egyszerűen csak megbízni bennem még pár hétig? Amíg ki nem derítjük, mi is folyik itt.

– Persze, persze. Pár hétig.

Felveszi a cipőjét mintegy jelezve, hogy készen áll az indulásra Max Világának következő állomása felé. Jeff feláll.

– Imádtam egyébként az új filmedet. Az Ámokfutás 7-et.

– Kösz, haver. A 6-ot nem bírtam annyira, de most visszatértünk a jól bevált recepthez. És izgalmas hármas ikreket játszani.

Nolan bólogat. Az egyik iker szerepében bajuszt visel, a másikéban pedig szemkötőt, és francia – vagy talán holland – akcentussal beszél.

– Henk azt mondta, valaki megtaníthatna már, hogyan kell rendesen tartani a pisztolyt, de én imádtam – közli Jeff. – Néha én is oldalt fogom.

– Henk ezt mondta?

Max feláll, és teljes magasságában kihúzza magát. Százkilencvenhárom centijének köszönheti, hogy nem ragadt hosszú időre a kisebb brit szappanoperák világában.

– Attól tartok, igen.

– Hm. Az ember, aki kapott egy kis gondolkoznivalót.

– Nem mindenki ért a filmekhez – vigasztalja Jeff.

– Engem félreismernek emberként. És művészként is. Ez megint olyan, mint Nagy-Britanniában.

– Rettenetes ország, egyetértek. – Jeff kinyújtott keze eltűnik Maxéban. – Meg fogom ezt oldani.

Az ügyfél kifelé indul, szédítő tesztoszteron- és Tom Ford-felhő lebeg utána, és Susan Knox jön vele szemben, aki Jeffhez tart tárgyalni. Amikor elhaladnak egymás mellett, Max határozott mozdulattal megpaskolja a hátát.

– Nicsak, ki van itt! Az én szexi öreg pumám.

– Ő a HR-vezetőnk, Max – szól rá a cégvezető.

– De nem zavarja, amit mondtam – veti hátra Max a válla felett, és elhagyja a helyiséget. – Bóknak szántam.

– Jól sejtem, hogy valójában zavar? – kérdezi Jeff, hellyel kínálva a nőt. – Az ilyesmi?

– Az ilyesmi? Igen – válaszolja Susan szenvtelenül. – Tényleg zavar az ilyesmi.

– Akarod, hogy tegyek ellene?

– Hajlandó lennél véget vetni a patriarchátusnak?

– Beszélek velük. Nem igazán szeretik ugyan, ha a feketék beleütik az orrukat a dolgukba, de minden tőlem telhetőt megteszek. Az François Loubet aktája?

Susan bólint, és leteszi Jeff asztalára.

– Megkérdezhetem, miért van rá szükséged?

Nagyjából két évvel azelőtt végeztek el egy munkát Loubet számára. Persze nem találkoztak vele személyesen; senki nem szokott személyesen találkozni François Loubet-val. Ő a világ legnagyobb pénzmosója, és ebben a minőségében magában kíván maradni. Az egyik emberét védték. Henk ezt ellenezte annak idején; ő mindig is válogatósabb volt Jeffnél ügyfelek terén. De, mint azt Nolan akkoriban megfogalmazta, ha az ember nem hajlandó bűnözőket védeni, akkor nagyon hamar elfogynak a kuncsaftjai. Erre Henk is hamar rá fog jönni az új cégében. Az a vita lehetett az első csepp kettejük kapcsolatának megszakadásában?

Jeff kinyitja az aktát, és Susanre pillant.

– Te olvastad?

– Hogy olvastam-e? Nem, szigorúan bizalmas.

A férfi bólint. Persze hogy olvasta; nem baj. Susan mindent elolvas, de tudja tartani a száját.

Az akta tetején egy kinyomtatott e-mail, Jeff küldte François Loubet-nak pár hónappal korábban, még mielőtt elkezdődtek a gyilkosságok. Bizonyítékul, amennyiben szükség lenne rá.

Mssr. Loubet,

Remélem, levelem jó egészségben találja. Biztosan emlékszik, hogy nagyjából két évvel ezelőtt végeztünk Önnek egy kis munkát. Nagyra értékeltük a számlánk gyors ellentételezését. Most azonban egy nyugtalanító ügy miatt írok Önnek.

Ha megengedi, hogy kertelés nélkül fogalmazzak, két ügyfelem nemrég lebukott, amikor nagyobb pénzösszegeket próbáltak átvinni országhatárokon.

Ebből arra a következtetésre jutottam, hogy a vállalkozásomat célkeresztbe vette egy professzionális pénzmosó szindikátus, és az egyetlen pénzmosó, aki valaha is kapcsolatba került a Maximum Impact Solutionsszal, az Ön. Nagy szükségünk lenne sürgős hozzájárulására olyan információk átadásához, amelyek segíthetnek nekünk. Beszélhetnénk?

Attól tartok, nem engedhetem meg, hogy továbbra is fennmaradjon a vállalkozásomat fenyegető kockázat, és minden szükséges lépést meg fogok tenni ügyfeleim és cégem védelme érdekében. Ami azt is jelenti, hogy amennyiben Ön áll emögött, François, le fogom vadászni.

Őszinte híve,

Jeff Nolan

Felnéz a papírról.

– Te tudod, miből él François Loubet, Susan?

A nő megrázza a fejét.

– Nem tudhatom, amíg nem ismerem az aktája tartalmát.

– Nem lehetséges, hogy egyszer véletlenül rápillantottál az aktája tartalmára, mondjuk, amikor lefénymásoltad?

– Amennyiben rápillantottam volna, mert előfordul az ilyesmi, azt mondanám, ő a világ legfőbb pénzmosója, az FBI körözési listájának vezetője, és nemrég leveleztetek.

– Elképesztően jó a szemed – jegyzi meg Jeff.

– Rengeteget kell fénymásolnom. Illetve ha jók az értesüléseim, senki sem tudja, kicsoda ő, ugye?

Jeff bólint.

– Most már érted, miért nézegetem az aktáját?

– Andrew Fairbanks miatt, akinél az a rengeteg pénz volt? – találgat Susan.

– A többi mellett talán ezt a körülményt is megpillanthattad az aktában véletlenül.

– Ez mindenképpen rázós helyzet. De te voltál már rázós helyzetekben, és mindig kikeveredsz belőlük valahogy. Remélem, most is képes leszel rá. Viszont sokat segítene, ha sikerülne beazonosítani ezt az embert. Tudok neked segíteni bármiben?

– Van most bárki Amy Wheelerrel? – kérdezi Jeff. – Rosie D’Antonio mellett.

– Egy volt haditengerészeti kommandós, akit Kevinnek hívnak.

Susan, mint mindig, most is fejből tudja a választ. Jeff ezért nem bánja, ha belenéz a dokumentumokba. Persze, nem mindegyikbe.

– Ő nem hozzánk tartozik.

– Egy helyi partnertől béreljük. Minden szempontból tökéletesen megfelel, és a lowesporti rendőrkapitányság hibátlan egészségügyi bizonyítványt állított ki róla.

– Amy legutóbbi ügyfeleinek listája elég érdekes olvasmány – folytatja Jeff. – A gyilkosságokra való tekintettel. Te HR-vezetőként mit gondolsz erről?

– HR-vezetőként azt mondanám, sürgősen beszélned kellene vele. Azonnal hazahozatnám.

Susan már a kezdetek kezdete óta együtt dolgozik Jeff-fel a Cityben. Főnöke akár úgy is fogalmazhatna, hogy jóban-rosszban mellette állt, de az igazat megvallva, nem volt részük olyan sok rosszban.

Jeff a következő lépésén gondolkodik. Amy biztosan rájött már, hogy a három gyilkosság elég rosszat jelent ránézve. Biztosan feltűnt neki, hogy minden őrá tereli a gyanút. Jeff úgy dönt, küld neki egy üzenetet. Visszarendeli Londonba, és megnézi, hogyan reagál.

Felvesz egy másik papírt az asztaláról.

– Amúgy köszönöm az Ámokfutás 7 összefoglalóját.

Közvetlenül Max Highfield érkezése előtt olvasta.

– Részemről az öröm – feleli Susan. – Vagyis inkább kínszenvedésnek nevezném, de nekem a szolgálat az életem.

Jeff ismét rápillant. Elveszett lenne nélküle. A szeme és a füle nélkül. A bölcs tanácsadója nélkül. Sokkal tartozik neki.

– Kezdenem kell valamit Max Highfielddel – vonja le a következtetést. – Elfogadhatatlanul viselkedik.

Susan feláll.

– Én csak a munkámat szeretném végezni. És most hozasd haza Amy Wheelert. Elképzelhető, hogy veszélyben van.

– Hmm.

A nő előrehajol, és Jeffére teszi a kezét.

– Igazán kedvellek, de nem kell megmentened Max Highfieldtől. Magam is el tudom ezt intézni… érted?

Érti, és hálás is érte. A színész borzasztó sok pénzt jelent számára. És Henknek is borzasztó sok pénzt megérne.

Henk van Veen. A céget együtt építették fel régi barátjával. Butch és Sundance. Cagney és Lacey. Aztán, három hónapja Henk lelépett. Talán Loubet miatt? Henknél soha nem lehet tudni az ilyesmit.

Jeff belenéz a tárgyaló túloldalán lévő tükörbe. Amögött van Henk „titkos búvóhelye”. Barátja és üzlettársa mindig ott ült néma csendben, egy karosszékben, keze ügyében egy pohár brandyvel, és a detektívtükör mögül nézte végig a megbeszéléseket. Azt mondta, azért csinálja, mert ez még egy fokkal nagyobb biztonságot jelent a cég számára, de valójában csak arról akart meggyőződni, hogy nem beszélnek róla. Henk már csak ilyen. Gyanakvó, paranoid. Ezek hasznos tulajdonságok vállalkozóként, de rendkívül idegesítők egy üzlettársnál.

Persze mindenki gyorsan értesült a titkos búvóhelyről, leginkább azért, mert Jeff szólt róla. Onnantól fogva, aki Henkről akart beszélni, az inkább a kocsmába ment.

Nolan Susanre néz.

– Kérdezhetnék még valamit?

– Ne kímélj!

Jeff ismét kézbe veszi a Loubet-aktát.

– Szerinted Henk belenézett valaha is ebbe?

– Ó, Henk mindenbe belenézett – válaszolja Susan.

5.

– MIT CSINÁLSZ? – kérdezi Steve.

A vállával tartja a telefont, és mindkét kezével Galiba fejét vakargatja. Ha az ember csak egy kézzel vakargatja a macska fejét, ő egyértelmű jelét adja, hogy elégedetlen a szolgáltatással.

– A medence mellett ülök, és fehérjeturmixot iszom – feleli Amy. – És te?

– A Tipping Pointot nézem, és tojással töltött fasírtot eszem – tájékoztatja apósa. – Hol van az ügyfeled? Nem vele kellene lenned?

– Oxigénsátorban. Meditál. Mi az a Tipping Point?

– Hogy mi az a Tipping Point? Most hülyéskedsz?

– Ha jól sejtem, egy kvízműsor lehet.

– Naná, hogy. „Mi az a Tipping Point?”, megáll az eszem.

Steve néha nem érti, hol él Amy. A Tipping Pointot mindenki ismeri.

– Nem akarsz kimenni sétálni, vagy valami? – kérdezi a lány. – Tekvandózni? Szívni egy kis friss levegőt?

– Nyitva az ablak. És ma már kétszer sétáltam. Elsétáltam a boltba tojással töltött fasírtért, utána meg haza.

– Nem tojással töltött fasírtot kellene enned. Az nem rendes étel. Rendkívüli mértékben feldolgozott élelmiszer.

– Pont ezért ilyen finom.

– Rendesen kellene enned, tudod? Milyenek az organikus zöldségcsomagok, amiket rendeltem neked?

Steve kinéz a konyhába, ahol a meg nem evett zöldségek kupaca gyűlik. Bob a pékségből hetente egyszer átjön, hogy elvigye a készletet a komposztjára.

– Nagyszerűek – válaszolja. – Cukkini minden mennyiségben.

Persze tudja, hogy ezt nem fogja ennyivel megúszni. Amy profi vallatótiszt.

– És hogy szoktad elkészíteni a cukkinit? – érdeklődik a lány.

– Hát, tudod. – Ezt valami főzős műsorban láthatta. – Felaprítom, és bedobom a serpenyőbe…

– Aha.

– Egy kis olajjal, kis sóval.

Meggyőzően hangzik. És egyébként is, Amynek nincs közvetlen bizonyítéka semmire.

– Steve, fogyasztottál egyáltalán azokból a csomagokból?

– Még nem – ismeri be a férfi. – Túl sok dolgom volt, nem tudtam főzni. De adtam a szomszédnak, Margaretnek pár újhagymát és padlizsánt.

– Én csak nem akarom, hogy meghalj. Tudom, ez önzőség a részemről.

– Én sem akarom, hogy meghalj, és mégsem akadályozom meg, hogy körberepkedd a világot a lőfegyvereiddel.

A menyével szemben néha érdemes támadó álláspontot felvenni. Azzal ki lehet vívni a tiszteletét.

– Tudom. De az más. Az én vagyok.

– A tojásos fasírt és a lőfegyver ugyanaz, Amy. Egyenlőségjelet lehet közéjük tenni. Hogy van Rosie D’Antonio? Díváskodik?

– Még nem. Eléggé megkedveltem. Te a helyemben megcsináltatnád az orrodat?

– Egyszer betörték az orromat – meséli Steve. – Egy nő, a kocsmában, téglával. A bátyját akartam letartóztatni, az Old Kent Roadon. Mi az az oxigénsátor?

– Egy sátor, teli oxigénnel. Történt bármi érdekes?

– Egy elveszett kutya. Londoniaké. Ott milyen idő van?

– Napos. Utálnád. Meggyulladnál.

– Milyen naptejet használsz?

– Abban nem hiszek – válaszolja Amy. – Rengeteget izzadok. Az valószínűleg önmagában is megvéd.

– Jézusom! – hüledezik Steve. – Harminc a karra, ötven az arcra. Szóval, eddig senki nem lőtt rá?

– Még nem. Szerinted hová tűnt a kutya?

– Gondolom, ki akarja szórakozni magát. Fákat szagolgat. De van egy tervem.

– Neked mindig van egy terved.

– Mikor látlak legközelebb? Margaret kérdezősködik rólad. Örülne, ha eljönnél a közeljövőben.

– Rögtön ezután lesz egy gyémántkonferencia Dubajban. Ott találkozom Adammel, és neked is ott a helyed.

– Dubajban? A következő egymillió éven belül biztosan nem.

– Egy egész villát béreltek nekünk – győzködi Amy. – Pakold be a bőröndjeidet, és repülj oda.

– Nincsenek bőröndjeim – közli vele Steve.

– Szerintem árusítanak ilyesmit az ottani boltokban – világosítja fel Amy.

– És nem szoktam repülni. Sem emberek mellett ülni. Mihez kezdenék, ha beszélgetni akarnának velem?

– Ne aggódj, senki nem szeretne veled beszélgetni.

– És szerdán kocsmakvíz. Ráadásul várok pár megrendelt polcot. Alá kell írnom az átvételt. Úgyhogy ez nem fog menni.

– Margaret is aláírhatja a polcokat.

Steve hallja Amy hangján, hogy már tudja, ezt a csatát elvesztette, mégsem adja fel, az ég áldja meg.

– A southamptoni repülőtérről is ide tudnál jönni. Utánanéztem.

– Southamptonból? Az A31-est felújítják. Mikor érnék oda? Adam hogy van?

– Te biztos jobban tudod. Azt mondta, felhív a hétvégén.

– Ja, igen, igen, persze.

Újabb hazugság. Tényleg annyit kellene csak válaszolnia Amy kérdéseire, hogy „nem nyilatkozom”. Ezzel elég sok bajt megelőzhetne.

– Remekül van. Jól szórakozik. Hiányzol neki.

– Nem hívott fel, ugye?

– Persze hogy nem – válaszolja Steve. – Miről tudnánk beszélgetni?

– Bármiről. Az apja vagy. Mi ketten miről beszélgetünk?

– Kutyákról. Tojásos fasírtról. Az én emberi hiányosságaimról?

– És vele nem tudnál ezekről beszélni?

– Adammel? Ne már, Ames! Ezek a mi kettőnk dolgai.

– Szólok neki, hogy hívjon fel. Makaóban van.

– Tényleg? – Steve azon töpreng, hol is lehet Makaó. Eldönti, hogy utánanéz, mert ez pontosan olyasmi, ami felmerülhet a kvízben. – Szóval, semmi nyoma az oroszoknak? Egy árva bérgyilkos sem?

– Egy magánszigeten vagyunk, Steve. Itt nem ölhet meg más, csak Rosie, vagy egy volt haditengerészeti kommandós. Kevin a neve. Esküszöm, hogy biztonságban vagyok.

– De azért nyitva tartod a szemed, ugye?

– Mindig nyitva – feleli Amy. – Később hívjalak még?

– Később jó lesz. Csak a kutyának kell utánanéznem, megebédelnem a kocsmában… és valaki pénzt emel el az egyik üzletből.

– Időben hazaérsz a Stopping Pointra?

– Tipping Point – javítja ki Steve. – Ne állj szóba idegenekkel.

– Hogy is mondta mindig Debbie? Az idegen csak olyan barát, akit még nem ismersz.

– Ezt valami filmből vette – jegyzi meg Steve.

– Ő elrepülne Dubajba – jelenti ki Amy.

– Én nem akadályoznám meg benne. Hadd ücsörögjön ő az útjavítás miatti dugókban!

– Te is vele tartanál, Steve. Tudod, hogy így lenne.

– Nem, amíg a polcok meg nem érkeznek, nem mennék sehova. Se Debbie-vel, se nélküle.

– Nem lenne választásod – szögezi le Amy. – Ha leteszem a telefont, rá fogok inni. Nagyon jól kijött volna Rosie-val.

– Imádta volna, ha eljut egy magánszigetre. Ő már attól is eksztázisba esett, ha privát bokszot kaptunk a Nando’sban.

– Vigyázz magadra, papa! – köszön el Amy. – Később még beszélünk.

– Szeretlek, Ames. És biztos, hogy nem esik bajod?

– Én is szeretlek, és nem, esküszöm, nem lehetnék nagyobb biztonságban.

Steve leveszi a kezét Galiba fejéről, amiért megrovó pillantásban részesül. Aztán kikapcsolja a telefonját. Mindig sír, miután Amyvel beszél. Nem tudja, miért, de már megtanulta elfogadni. Ahogy kibuggyannak a könnyek, Galiba a mellkasára nyújtja a mancsát. Valószínűleg éhes.

6.

FELICITY WOOLLASTON TUDJA, hogy új helyre kellene költöztetnie a céget, ha már így dől a pénz. De ő szereti ezt a kétszobást az utazási iroda felett, Letchworth Garden City főutcáján. Illik hozzá. Csendes, nincs átmenő forgalom. Sem olyan megbízók, akik lelkesen vonatra pattannának, hogy megérezzék a pezsgő letchworthi élet ízét. Csak Felicity van itt, egy akvárium és a Classic FM.

Továbbá alkalmazottakat is fel kellene vennie, ezt is tudja, de kiben bízhatna? A jelenlegi helyzetében. A cége már majdnem negyven éve ugyanúgy működik. Egyedül viszi, gondoskodik az ügyfeleiről, és a hangját kissé eltorzítva önmaga recepciósa. Akkora forgalmat sosem bonyolított, hogy alkalmazottak nélkül ne győzte volna, és olyan gazdag sem volt, hogy meg tudja őket fizetni. Az elmúlt két évben azonban ez változott, olyan okoknál fogva, amiket még nem lát át teljesen.

Kinéz az ablakon Letchworth főutcájára. Egy férfi éppen behajt elektromos robogójával a szemközti papír-írószer-könyvesboltba, egy kamasz cigizik ebédszünetben a pavilonban, egy öltönyös férfi pedig – feltehetően ingatlanügynök – a nyitott kocsiajtóra könyökölve telefonál. A feleségével? Egy kuncsafttal? Nehéz lenne megmondani, de Felicity tisztán látja, hogy hazudik.

Már készen állt a nyugdíjra, aztán egyszer csak megjelentek ezek az új ügyfelek. Valójában egyikükkel sem találkozott még személyesen; az új megbízáshoz ezek szerint ilyesmire többé nincs szükség. Már százszor elmagyarázták neki, de ő a szokások rabja, a személyes érintkezésé. Ha az ügyfél például pantomimművész, Felicity ott ül az első előadáson, az első sor közepén. Virágot küld az öltözőbe. Ha a kuncsaft szabadidőközpontot nyit, Felicity sem hiányozhat, sarkában a városi média. Megbízói nem dolgoznak sokat, amikor pedig mégis, az a legkevesebb, hogy támogatja őket. Régebben rengeteget dolgoztak: Sue Chambers a tévében szerepelt, Alan Baxter a reggeli műsort vezette a Chiltern FM-en, Malcolm Carnegie vacsora utáni előadásokat tartott rögbiklubokban. Manapság viszont már nem viszik túlzásba. Sue nem utazhat a csípője miatt, Alan kegyvesztetté vált Adolf Hitlerről szóló Facebook-posztjával, Malcolm Carnegie pedig meghalt egy benzinkútnál. A fura helyi rádiós DJ-vel, továbbá Miriammal (aki két évadon át rendszeresen szerepelt a