Jeffrey Archer

A KÖVETKEZŐ CÉLPONT

Jeffrey Archer

A következő
célpont

A mű eredeti címe

Next in Line

Copyright © 2022 by Jeffrey Archer

Hungarian translation © Tóth Bálint Péter

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

TÓTH BÁLINT PÉTER

ISBN 978 963 452 855 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Janetnek

Ez vajon igaz történet?

1. fejezet

Elsőként a felvezető érkezett a Scotland Yardhoz, amelyet szorosan követett egy zöld Jaguar és egy jelöletlen Land Rover. A konvojt két motoros rendőr zárta. A Big Ben éppen akkor harangozott fél tizenkettőt.

A Jaguarból nyomban kipattant egy testőr, és kitárta a hátsó ajtót, mire a fővárosi rendőrség főkapitánya, Sir Peter Imbert közelebb lépett, majd meghajolt.

– Üdvözlöm, királyi fenség! – köszönt, amit a vendég a tőle megszokott szívélyes, mégis szelíd mosollyal viszonzott.

– Köszönöm, Sir Peter – felelte, miközben kezet ráztak. – Kedves öntől, hogy hajlandó teljesíteni a meglehetősen szokatlan kérésemet.

– Örömmel, fenség – mondta a főkapitány, majd a fogadóbizottságot alkotó, mögötte sorakozó tisztek felé fordult. – Hadd mutassam be a helyettesemet...

A hercegné mindegyikükkel kezet fogott. A sort a fővárosi rendőrség életvédelmi osztályát vezető tisztek zárták.

– Hawksby parancsnokot még az ország legelvetemültebb bűnözői is tisztelik – magyarázta a főkapitány. – Ma délelőtt William Warwick főfelügyelő is csatlakozik hozzá.

Épphogy befejezte, amikor előlépett egy kislány, pukedlizett, majd átnyújtott a hercegnének egy csokor rózsát, mire széles mosolyt kapott viszonzásul.

– Köszönöm – mondta a vendég, miközben lehajolt. – Hogy hívnak?

– Artemisia – súgta a kislány lesütött szemmel.

– Nagyon szép név.

A hercegné már éppen továbbindult volna, amikor Artemisia felnézett.

– Miért nincs rajtad korona? – kérdezte.

William nyomban elpirult, miközben a helyettese, Ross Hogan felügyelő igyekezett magába fojtani a nevetést. Ezt látva Artemisia majdnem elsírta magát. A hercegné ismét lehajolt, és átkarolta a kislányt.

– Azért, mert nem vagyok királyné, csupán hercegné.

– De egy nap királyné leszel.

– Akkor majd veszek koronát.

A válasz szemmel láthatóan kielégítette Artemisiát, és mosolyogva követte az édesapját, aki máris mutatta az utat az előkelő vendégnek.

Az ajtót egy fiatal kadét tartotta, akivel szintén váltott néhány szó a hercegné, majd követte Williamet a rá váró lifthez. Hosszadalmas tanácskozás előzte meg a látogatást arra vonatkozóan, a hercegné gyalog vagy felvonóval menjen-e az első emeletre. Egyetlen szavazaton múlt, hogy az utóbbi mellett döntöttek. Hasonlóan nehéz kérdés volt, ki tartson vele. Végül a főkapitány, Hawksby parancsnok és William került a kiválasztottak közé, míg a hercegné udvarhölgye egy következő lifttel utazhatott Ross Hogan felügyelő és Roycroft őrmester társaságában.

Annak ellenére, hogy William mindent alaposan előre átgondolt, a hercegné az első kérdésével zavarba hozta.

– Artemisia véletlenül nem az ön lánya?

– De igen, fenség – válaszolta William, felidézve a Sólyom útmutatását, miszerint még véletlenül se szólítsa a hercegnét felségnek. – Miből jött rá? – kérdezte a férfi, egy pillanatra megfeledkezve arról, hogy nem valamelyik beosztottjával beszél.

– Ha nem a lánya lenne, nem pirult volna el – felelte a másik, majd beszálltak a liftbe.

– Pedig figyelmeztettem, hogy nem szabad csacsognia és kérdezősködnie – szabadkozott William.

– Abból kiindulva, hogy figyelmen kívül hagyta a kérését, valószínűleg ő lesz a legérdekesebb ember, akivel ma találkozom – jegyezte meg Diana halkan, miközben becsukódott a liftajtó. – Felettébb érdekes neve van.

– Az ismert itáliai festőnőről, Artemisia Gentileschiről kapta.

– Ezek szerint szereti a képzőművészetet?

– Rajongok érte. Valójában azonban a feleségem, Beth választotta a nevet, aki a Fitzmolean múzeum főkurátora.

– Akkor lesz még lehetőségem találkozni a kislányával – folytatta a hercegné –, ha jól emlékszem ugyanis, én fogom megnyitni a Fitzmolean jövő évi Frans Hals-kiállítását. Mindenképp fel kell majd vennem legalább egy diadémot, nehogy ismét megjegyzést kapjak – tette hozzá, éppen ahogy kinyílt a liftajtó.

– Hamarosan megérkezünk a Bűnügyi múzeumba – szólalt meg William, visszatérve az eredetileg kitalált mondókájához –, amelyet Fekete múzeumként is szokás emlegetni. Egy bizonyos Neame felügyelő hozta létre 1869-ben, mivel úgy gondolta, a munkatársai nagyobb valószínűséggel tudnának megoldani és megelőzni különféle bűncselekményeket, ha korábbi esetekből tanulhatnának. Egy Randall nevű kollégája segítette őt a vállalkozásában azzal, hogy több hírhedt elkövetőtől és bűntény helyszínéről származó anyagot összegyűjtött, amely aztán a kiállítás törzsanyaga lett. Maga a múzeum öt évvel később, 1874 áprilisában nyílt meg, a nyilvánosság számára azonban nem látogatható.

Ahogy William oldalra sandított, látta, hogy Ross a hercegné udvarhölgyével cseveg. Ő maga végigvezette a vendéget egy hosszú folyosón a 101-es szoba felé, amelynek az ajtaja már nyitva várta őket. William egy pillanatra eltűnődött azon, vajon a hercegné valaha is saját magának nyit-e ajtót, de aztán gyorsan elhessegette magától a gondolatot, és folytatta az előre betanult szöveget.

– Remélem, nem találja majd túlságosan felkavarónak, fenség. Előfordult már, hogy egy-egy kollégám rosszul lett – jegyezte meg William. A gyéren megvilágított helyiség csak fokozta a komor hangulatot.

– Aligha lehet rosszabb, mint négy nap az ascoti derbin – felelte a hercegné. – Ott már nemegyszer a rosszullét környékezett.

William majdnem elnevette magát, de sikerült uralkodnia magán.

– Az első tárolóban a Neame és Randall által összegyűjtött legkorábbi tárgyak láthatók – magyarázta egy jókora vitrinhez lépve.

A hercegné érdeklődve szemlélte meg a tizenkilencedik századból származó fegyvereket, amelyekkel az elkövetők végeztek áldozataikkal, köztük egy sétapálcát, amelyet egyetlen mozdulattal karddá lehetett alakítani, valamint különböző rugós késeket, súlyos bunkókat és bokszereket. William máris továbbvezette vendégét a következő tárlóhoz, amelyet Hasfelmetsző Jacknek szenteltek. A kiállított tárgyak között szerepelt egy 1888-ból származó, kézzel írott levél is, amelyben azzal henceg a sorozatgyilkos, hogy a rendőrség sosem akad a nyomára. William nyomban hozzáfűzte, hogy mindez még akkor történt, amikor a Scotland Yardon egyáltalán nem használtak ujjlenyomatokat, illetve több mint egy évszázaddal a DNS felfedezése előtt.

– Még nem vagyok rosszul – jegyezte meg a hercegné, miközben a következő vitrinhez léptek, amelyben egy ódon távcső került kiállításra. – Mi ebben a különleges? – érdeklődött.

– Ezt bizony nem a lóversenypálya mellett használták, fenség – magyarázta William –, hanem egy különösen rosszindulatú fickó adta a volt menyasszonyának néhány nappal azután, hogy felbontotta a jegyességet. Amikor a nő a szeméhez emelte, és élesre állította, két hegyes tű lőtt ki belőle, és megvakította. Amikor a tárgyalás során a vád képviselője megkérdezte az elkövetőt, mégis mi vezérelte, egyszerűen azt felelte: „Azt akartam, hogy soha ne nézzen más férfira.”

Diana eltakarta az arcát, mire William gyorsan továbbvezette.

– A következő kiállítási tárgy felettébb érdekes – folytatta egy kis méretű, egyszerű fémdobozra mutatva –, ez alapján sikerült ugyanis a fővárosi rendőrség történetében először megoldani egy bűncselekményt ujjlenyomat segítségével, amikor 1905-ben letartóztatták Alfred és Albert Strattont Thomas Farrow üzlettulajdonos és a felesége, Ann meggyilkolásáért. A testvérpár bizonyára megúszta volna, ha Alfred nem hagyja az üres kasszán a hüvelykujjának a lenyomatát. Végül mindkettejüket elítélték és felakasztották.

A következő tárlóhoz lépve a hercegné röviden szemügyre vett egy fényképet, majd Williamhez fordult.

– Erről mit lehet tudni?

– 1949. február 18-án John Haigh végzett a gazdag özveggyel, Olive Durand-Deaconnel a férfi Crawley-ban található autószerelő műhelyében. Miután Haigh az asszonynál lévő összes értéktárgyat eltulajdonította, a holttestét egy kénsavval teli kádban feloldotta, abban a hiszemben, hogy ha a rendőrség nem találja meg az áldozatot, nem tudja majd gyilkossággal vádolni. Csakhogy nem számolt azzal, hogy egy bizonyos Keith Simpson felfedez majd három epekövet és néhány műfogat a műhely mögötti szemétkupacon. Haighet végül letartóztatták, elítélték és kivégezték.

– Látom, van érzéke a romantikus randevúkhoz, főfelügyelő – jegyezte meg a hercegné, mire a másik a találkozó során most először engedte el magát, és hangosan felnevetett.

– A következő tárló egy újabb rendhagyó esetnek állít emléket – mesélte William. – Miután az amerikai homeopata, dr. Hawley Harvey Crippen megölte a feleségét, Corát, Londonból Brüsszelbe menekült Ethel Le Neve nevű szeretőjével. Brüsszelből Antwerpenbe mentek tovább, ahol Crippen vett két jegyet a Kanadába tartó SS Montrose nevű gőzösre. Ethel fiúnak öltözött, azt a látszatot keltve, hogy az apjával utazik. A hajó kapitánya, aki nem sokkal az indulás előtt megkapta a körözési felhívást, gyanút fogott, amikor látta, hogy Crippen és Le Neve kézen fogva sétál és csókolózik. Nyomban táviratot küldött a Scotland Yardra, mire a nyomozást végző Walter Dew főfelügyelő azonnal Liverpoolba sietett, ahonnan aztán a Montrose-nál sokkal gyorsabb SS Laurentic fedélzetén Montrealba hajózott. A pilótának öltözött Dew akkor szállt fel a hajóra, amikor az elérte a Szent Lőrinc-folyót, letartóztatta Crippent és Ethelt, majd visszahozta őket Angliába, hogy itt álljanak bíróság elé. Az esküdtek alig fél óra alatt kimondták az orvos bűnösségét.

– Nyilván ő is akasztófán végezte – fűzte hozzá vidáman a hercegné. – Mi lett Ethellel?

– Bűnpártolóként felmentették, ugyanakkor az esküdtszéknek sokkal tovább tartott meghozni a döntését.

– Érdekes, hogy általában a nők azok, akik megússzák – jegyezte meg Diana, miközben a következő helyiségbe léptek, amely semmivel sem tűnt hívogatóbbnak, mint az előző.

– Most pedig megismerkedhet néhány közismert East End-i gengszterrel – közölte William. – Közülük is kiemelkednek a Kray fivérek, Reggie és Ronnie.

– Róluk már én is hallottam – felelte a hercegné, miközben a hírhedt testvérpárról a bűnügyi nyilvántartás számára készített fekete-fehér fényképeket tanulmányozta.

– Annak ellenére, hogy számtalan szörnyű bűncselekmény fűződik a nevükhöz, köztük több gyilkosság is, szinte lehetetlen volt őket elkapni, nemhogy elítélni, az esetleges következményektől való félelmében ugyanis senki sem mert a nyilvánosság elé állni, és ellenük vallani.

– Akkor mégis hogyan akadtak horogra?

– A rendőrségnek azután sikerült letartóztatni őket, hogy Reggie végzett egy bűntársával, bizonyos Jack McVitie-vel 1967-ben. A Kray fivéreket végül életfogytiglani börtönbüntetésre ítélték.

– És mi lett azzal, aki tanúvallomást tett ellenük? – tudakolta a hercegné.

– Nem érte meg a következő születésnapját.

– Még mindig bírom, főfelügyelő – közölte Diana, ahogy áthaladtak a következő helyiségbe, amelyben különféle hosszúságú és vastagságú kenderkötelek fogadták őket.

– Még a tizenkilencedik században is jókora tömeg verődött össze, valahányszor akasztásra került sor Tyburnnél – vette át a szót a főkapitány, aki közvetlenül mögöttük lépdelt. – A szórakoztatásnak ezt a barbár formáját 1868-ban számolták fel, és ezt követően kizárólag a börtönök négy fala közt hajtották végre az ítéletet a nyilvánosság teljes kizárásával.

– Fiatal rendőrként valaha is részt vett kivégzésen, Sir Peter? – érdeklődött a hercegné.

– Hál’ istennek csupán egyszer, fenség.

– Hogy is hívták az utolsó nőt, akit felakasztottak? – kérdezte Diana ismét William felé fordulva.

– Máris egy lépéssel előttem jár, fenség – mondta a férfi a következő tárlóhoz lépve. – Ruth Ellist, aki egy éjszakai mulatót üzemeltetett, 1955. július 13-án végezték ki, miután az itt látható .38-as revolverrel lelőtte a szeretőjét.

– És ki volt az utolsó férfi? – faggatta tovább a hercegné.

William megpróbálta felidézni, erre a kérdésre azonban nem számított. A főkapitányhoz fordult, de ő sem tudta megmondani. Végül a kiállítás kurátora jött a segítségükre.

– Gwynne Evans és Peter Allen – közölte a férfi –, akiket John Alan West meggyilkolásáért akasztottak fel 1964. augusztus 13-án. Egy évvel később született meg a törvény, nem kormánypárti kezdeményezésre, amely eltörölte az akasztás gyakorlatát, bár talán nem árt tudni, hogy felségsértésért és kalózkodásért továbbra is kiszabható a halálbüntetés.

– Azt hiszem, az előbbinek nagyobb a kockázata az én esetemben – jegyezte meg a hercegné, amivel általános derültséget váltott ki.

Ezt követően William az utolsó kiállítótérbe lépett, ahol a vendége egy sor, különféle mérget tartalmazó üvegcsével találta magát szemben. A férfi elmagyarázta, hogy a nők előszeretettel folyamodtak mérgezéshez, ha meg akartak ölni valakit, különösen a férjüket. Amint elhagyta a megjegyzés a száját, nyomban megbánta.

– Ezzel a kiállítás végéhez értük, fenség. Remélem... érdekesnek találta – tette hozzá némi habozás után, még időben elvetve az „élvezetes” jelzőt.

– Igazán lenyűgöző volt az elmúlt egy óra, főfelügyelő – felelte a hercegné, miközben William mutatta neki az irányt.

Ismét végigmentek a hosszú folyosón a lift irányába, útközben elhaladva egy mosdó mellett, amelyet az előkelő látogató számára különítettek el. Két fiatal rendőrnő álldogált előtte, végül azonban nem volt rá szükség, hogy bárkit is másik mellékhelyiség felé irányítsanak. Érzékelve a csalódottságukat, a hercegné megtorpant, és váltott velük néhány szót.

– Nagyon várom az újabb találkozást, főfelügyelő, valamint a feleségével való megismerkedést a kiállításmegnyitón – mondta Diana, ahogy beszállt a liftbe. – Minden bizonnyal vidámabb lesz majd a hangulat.

William szája mosolyra húzódott.

Miután a hercegné leért a földszintre, ismét a főkapitány szegődött mellé, és a rá váró kocsihoz kísérte. A testőre előre kinyitotta neki a hátsó ajtót. Diana egy pillanatra megállt, hogy integessen az út túloldalán összegyűlt kisebb tömegnek.

– Nem sokat vacakoltál azzal, hogy befűzd a hercegné udvarhölgyét – jegyezte meg William, amikor odalépett hozzá Ross.

– Szerintem van nála esélyem – válaszolta a másik habozás nélkül.

– Szerintem pedig túl sokat képzelsz magadról – vágott vissza William.

– Ez eddig sosem zavart – felelte Ross elvigyorodva.

– Igaz – ismerte el William enyhén meghajolva a társa előtt.

– Megtudtam a hölgytől, hogy a hercegné személyi testőre az év végén nyugdíjba tervez vonulni, és még nem találták meg az utódát. Arra gondoltam, megemlíthetnél nekik.

– És mégis mit mondjak rólad? – kérdezett vissza William. – Hogy egy megbízhatatlan, simlis és kanos alak vagy?

– Szerintem pont ilyen ember kell nekik – mondta Ross, miközben végignézte, ahogy az udvarhölgy beszáll az autóba.

– Még gondolkozom rajta – nyugtázta William.

– Ennyire vagy képes, azok után, hogy mi mindent tettem érted az évek során?

William próbált nem nevetni, miközben felidézte a legutóbbi kalandjukat. Nemrég értek vissza Spanyolországból, ahol Miles Faulknerre vadásztak. Végül Barcelonától nem messze sikerült is elcsípniük a gazfickót, majd a Belmarsh börtönbe zsuppolni; ugyanoda, ahonnan egy évvel korábban megszökött. Bármennyire is mámorosak voltak a sikertől, tisztában voltak az akciójuk következményeivel, miután – a parancsnok szavaival élve – az összes létező szabályt megszegték. William emlékeztette a felettesét, hogy Faulkner sem a szabályok szerint játszik, és ha nem hagytak volna figyelmen kívül egy-két előírást, a nyavalyás minden bizonnyal kicsúszott volna a kezük közül.

„Rossz a rosszra, nem vezet jóra” – emlékeztette őket a Sólyom.

Vajon meddig tudhatják rács mögött az ellenfelüket, tűnődött William, amikor a fickó velejéig romlott ügyvédje másra sem várt, mint hogy kiforgassa ugyanazokat a szabályokat annak érdekében, hogy ejtsék a „különleges ügyfele” ellen felhozott vádakat, valamint szabadon bocsássák anélkül, hogy akár egyetlen folt is esne a hírnevén? Azt is tudták, hogy Booth Watson addig nem nyugszik, amíg nem kezdeményeznek fegyelmi eljárást William és Ross ellen, hogy aztán megszégyenülve távozni kényszerüljenek a rendőrségtől a hatósághoz méltatlan tetteikért. William előre szólt a feleségének, hogy az elkövetkező időszak bizony rázós lesz.

„Mi ebben az újdonság?” – kérdezte Beth, majd hozzátette, hogy csak akkor nyugszik meg, ha Booth Watson is rács mögé kerül, ahová az ő „különleges ügyfelével” együtt valók.

William csak akkor zökkent ki a tűnődésből, amikor ő királyi fensége is elfoglalta a helyét a kocsijában, majd megindult a konvoj a felvezetők után, és a Scotland Yardot elhagyva a Victoria Streetre kanyarodott.

A hercegné búcsút intett az egybegyűlteknek, amit mindannyian viszonoztak, kivéve Rosst, aki egyre csak az udvarhölgyre mosolygott.

– Az a legnagyobb bajod – súgta oda William, miközben a járművek lassan távolodtak –, hogy többet használod a farkadat, mint az eszedet.

– Így sokkal élvezetesebb az életem – felelte Ross.

Miután eltűnt a konvoj, odalépett hozzájuk a főkapitány és a Sólyom is.

– Jó ötlet volt – szólalt meg Sir Peter –, hogy két fiatalabb tiszt vezette körbe a vendégeinket, nem pedig néhány vén szaros. Már csak azért is, mert egyikük kifejezetten felkészültnek bizonyult.

– Köszönöm, uram – szólalt meg Ross, mire a másik kényszeredetten elmosolyodott.

– Sőt, azt hiszem, Warwick főfelügyelő megérdemel egy fél nap szabadságot – javasolta a főkapitány, majd magukra hagyta a többieket.

– Kizárt – dünnyögte a parancsnok, amikor a másik már nem hallhatta. – Valójában minél hamarabb látni szeretném az egész csapatot az irodámban. Vagyis azonnal.

2. fejezet

A parancsnok elfoglalta a helyét az asztalfőn. Öt évbe telt felépítenie a csapatát, mostanra azonban már a Scotland Yard legrátermettebb egységei között tartották számon. Vitathatatlanul a legnagyobb teljesítményük az volt, hogy sikerült a szökésben lévő Miles Faulknert elfogni Spanyolországban, majd hazaszállítani Angliába, hogy ott álljon bíróság elé.

Ugyanakkor a Sólyom nem tudta előre, hány embere lesz kénytelen tanúskodni a tárgyaláson. William és Ross minden bizonnyal szembekerül majd Faulkner gátlástalan ügyvédjével, Booth Watsonnal, aki egyértelműen az esküdtszék tudtára fogja adni, hogy a fővárosi rendőrség két tapasztalt tisztje törvénytelen úton kapta el a védencét barcelonai akciójuk keretében. Mindenesetre a Sólyomnak maradt még egy ütőkártyája, olyasmit tudott ugyanis a jogtanácsosról, aminek a napvilágra kerülését az mindenáron el akarta kerülni, így aztán egyáltalán nem lehetett lefutottnak tekinteni az ügyet.

A Sólyom sokkal inkább családtagként, mintsem munkatársként tekintett az asztal körül ülőkre, bár tény, hogy sosem született saját gyermeke. Ugyanakkor, mint minden családban, nekik is megvoltak a maguk gondjai és nézeteltérései, és nem tudta előre megjósolni, mit szólnak majd ahhoz, amit mondani készült.

Noha Warwick volt a fővárosi rendőrség történetének legfiatalabb főfelügyelője, immár senki sem becézte „kóristának”, Hogan felügyelőt leszámítva, aki vele szemben ült. Kétségkívül Ross volt a család fekete báránya, egy öntörvényű fickó, akit sokkal jobban érdekelt, hogy minél több rosszfiút elkapjon, mint hogy a papírmunkával foglalkozzon. Csupán azért sikerült megúsznia a feletteseivel való gyakori csörtéket, mert a Sólyom a rendőrség valaha volt legjobb beépített emberének tartotta.

Hogantől jobbra Jackie Roycroft őrmester, Ross egyik korábbi szeretője foglalt helyet, aki talán a legbátrabb volt az egybegyűltek közül. Pályakezdő járőrként, nem sokkal azután, hogy elvégezte a rendőrképzőt, leterített egy közel kétméteres algériai fegyverdílert, és még azelőtt megbilincselte, hogy a társa a helyszínre ért volna. A kollégái körében mégis azzal vált ismertté, hogy kiütött egy nyomozót, aki szolgálatban egyszer megsimogatta a lábát. Amikor jelentette a történteket, senki sem vette védelmébe, mivel a fickón kívül nem volt más tanúja az esetnek. Így aztán minden esélyét elveszítette a ranglétrán való felemelkedésnek, mígnem a Sólyom felfedezte a benne rejlő képességeket, és felajánlotta neki, hogy csatlakozzon a csapathoz.

Vele szemben ült Adaja őrmester. Az eszes, találékony és becsvágyó fiatalember méltósággal viselte a rendőrség kötelékén belül és azon kívül egyaránt megnyilvánuló faji előítéleteket. Hawksby biztos volt benne, hogy egy nap ő lesz a rendőrség első színes bőrű parancsnoka. Azt meg kifejezetten szórakoztatónak találta, hogy erről Paul is meg volt győződve.

Végül ott volt még Pankhurst nyomozó, az egység legfiatalabb tagja, aki senkinek sem kötötte az orrára, hogy magániskolába járt, summa cum laude minősítéssel diplomázott, azt meg végképp nem, hogy a leghíresebb felmenője többször is rács mögé került. Minden bizonnyal Rebecca volt az asztal körül ülők közül a legokosabb, és Hawksby biztosra vette a jövőbeni előléptetését, erről azonban inkább nem szólt neki.

Egy ilyen felkészült és tettre kész csapat irányításával az volt a legnagyobb gond, hogy a vezetőjüknek nagyon korán kellett kelnie annak érdekében, hogy mindig egy lépéssel a többiek előtt járjon. Ezúttal a parancsnok már jóval azelőtt talpon volt, hogy megszólalt volna az ébresztő.

– Hadd kezdjem azzal – szólalt meg –, hogy kifejezzem elismerésemet mindenkinek a főkapitány-helyettes által ránk bízott ügyek felgöngyölítésében végzett munkájáért. Mindez azonban már a múlt része, nekünk pedig a jövővel kell foglalkoznunk. – Ahogy felnézett, látta, hogy mindenki figyelmesen hallgatja. – A főkapitány, bölcs megfontolásról téve tanúbizonyságot, úgy döntött, gyilkossági esetek nyomozása helyett egy sokkal nagyobb kihívást jelentő feladattal bíz meg bennünket. – Ezen a ponton röviden elhallgatott. – Meglátása szerint az uralkodói család védelmét ellátó részleg szinte függetlenítette magát a fővárosi rendőrségtől. A parancsnokuk, bizonyos Brian Milner főhadnagy, abban a hiszemben él, hogy az emberei érinthetetlenek, kizárólag a királyi családnak felelnek, és nem tekinti magukat a rendőrség részének. Hamarosan azonban rá fogjuk ébreszteni őket, hogy ez nem egészen így van. Milner már jó ideje egyetlen külsős jelöltet sem hajlandó figyelembe venni, valahányszor a váltás mellett dönt vagy nyugdíjba vonul valamelyik embere. Ezáltal mindig az ő akarata érvényesül, ami már önmagában is gondot jelent, a világ különböző pontjain az elmúlt időben történt terrortámadások után ugyanis a titkosszolgálat figyelmeztetett bennünket, hogy a következő célpont könnyűszerrel lehet az uralkodói család valamelyik tagja, akikre, szerintük, bizony gyakran nem vigyáznak kellő mértékben. A királynőt is beleértve.

Ennek hallatán mindenki döbbenten hallgatott.

– A titkosszolgálat szerint honnan várható támadás? – kérdezte végül Paul.

– Minden bizonnyal a Közel-Keletről – felelte a Sólyom. – A terrorelhárítás mindenkin rajta tartja a szemét, aki Iránból, Irakból vagy Líbiából, vagyis a három legnagyobb kockázatot jelentő ország valamelyikéből érkezik az országba. Harry Holbrooke főkapitány-helyettes egyértelművé tette számomra, mivel is állunk szemben, és megnevezte azt a három terrorista csoportot, amelyeket folyamatosan figyelnek, mert állandó veszélyt jelentenek.

Az asztal körül ülők szorgalmasan jegyzeteltek.

– Holbrooke nem hinné, hogy ezek a szervezetek elhagynák a saját, számukra biztonságos országot, ugyanakkor nincs kétsége afelől, hogy mindháromnak vannak alvó ügynökei az Egyesült Királyságban, akiket bármikor aktiválhatnak. Már több megfigyelőegységet felállított, hogy szemmel tartsák azt a mintegy tucatnyi gyanús illetőt, elismeri azonban, nincs elegendő embere, hogy mindenkit szemmel tartson, mert már így is fogytán vannak az erőforrásai. Ezért arra kért bennünket, osszunk meg vele minden, bármilyen érdektelennek tűnő értesülést.

– Kevesen játszanak ma már rendőrösdit – jegyezte meg Ross sajnálkozva.

– Sajnos – tette hozzá a Sólyom. – Az sem könnyíti meg a dolgunkat, hogy többedmagával immár Holbrooke sem bízik meg Milnerben, hogy ellássa az uralkodói család védelmét, ezért minél hamarabb le akarja váltani.

– Van ennek bármilyen különösebb oka? – érdeklődött Ross.

– Igen. Amikor legutóbb felhívta, és üzenetet hagyott neki, hogy amint tudja, hívja vissza, Milner egy héttel később jelentkezett csak. Miután pedig Holbrooke felvázolta neki a legújabb terroristafenyegetést, Milner mindössze annyit válaszolt neki, idézem: „Ne aggódj, öregem, minden rendben lesz.”

– Muszáj megkérdeznem, uram – szólalt meg Jackie –, ezek szerint csak azért bíznak meg bennünket az uralkodói család védelmével, mert a főkapitány-helyettes szerint Milner alkalmatlan a feladatra?

Hawksby röviden elhallgatott, és csak azután válaszolt:

– Nem erről van szó. Még maga Holbrooke sincs tisztában minden részlettel, szerintem ugyanis ez egy belső ügy. – Azzal becsukta az előtte lévő mappát, és így szólt: – Mindenki tegye le a tollát! – Mindenki azonnal engedelmeskedett. – A főkapitány azt feltételezi, hogy Milner és a legközvetlenebb munkatársai korruptak. Már csak azért is, mert előbbi nem egy lordot megszégyenítő életvitelt folytat a főhadnagyi fizetéséből. Ha ez beigazolódik, megdönthetetlen bizonyítékra van szükségünk az elmúlt évtizedben folytatott tevékenységére vonatkozóan, mielőtt egyáltalán le akarnánk tartóztatni. Leginkább azért, csak hogy a legegyértelműbb tényre utaljak, mert a legmagasabb körökben vannak barátai, akik közül nem egynek évek óta dolgozik. Ebből kiindulva négy új taggal fog bővülni Milner csapata a közeljövőben, Hogan felügyelő azonban nem lesz köztük. Ő közvetlenül nekem fog jelenteni.

– Ezek szerint ismét be kell épülnöm valahová? – kérdezte Ross.

– Nem – válaszolta a Sólyom. – Sőt, aligha lehetne jobban szem előtt – fűzte hozzá különösebb magyarázat nélkül.

Senki sem merte feltenni az egyértelmű kérdést, vagy a parancsnok szavába vágni, amikor éppen belelendült.

– Warwick főfelügyelő lesz Milner helyettese az uralkodói család védelmét ellátó egység élén, de csak azután, hogy mindenki más is felkészült a rá váró kihívásokra, ami legalább néhány hónapot vesz majd igénybe. Ne feledjék, nem akarjuk, hogy Milner gyanút fogjon, miben is mesterkedünk, ezért a jelenlévőkön kívül senkinek egy szót sem! Nem engedhetjük meg magunknak, hogy a fickó eltüntesse a nyomokat, még mielőtt nyakon csípnénk. Warwick főfelügyelő kellő mozgástérrel fog rendelkezni, hogy bárkit kigyomláljon, akiről úgy gondolja, hogy törvényen felül állónak képzeli magát. Mindeközben azt is ki kell derítenünk, kellően komolyan veszik-e a terrorveszélyt.

Azzal a parancsnok Williamhez fordult.

– A legelső gondot maga Milner jelentheti majd. Ha valóban a fejétől bűzlik a hal, mekkora az esélye annak, hogy a többi része nem lesz romlott? Emlékeztetném, hogy Milner több mint egy évtizede irányítja a csapatot, és meggyőződése, hogy kizárólag őfelségének, a királynőnek felel. Nagyon körültekintőnek kell lennie, ha elég időt akar nyerni magának, hogy kiderítse, hogyan úszta meg eddig a felelősségre vonást – tette hozzá Hawksby, majd átadta a szót a jelenlévők közül annak, aki nem akkor hallott először az új feladatról.

– Az elkövetkező hetekben azt szeretném – kezdte William –, ha mindenki alaposan utánajárna annak, hogyan is tesznek eleget a királyi család tagjai a különféle nyilvános szerepléseiknek, de mintha még sosem hallottak volna róluk. Bármiféle előzetes tudás nélkül azt kell feltételezni róluk, hogy bűnözők, akik rejtegetnek valamit.

– Ez izgalmas lesz – jegyezte meg Jackie.

– Kezdhetik azzal, hogy ellátogatnak a windsori kastélyba egy olyan napon, amikor nincs otthon a királyi család egyik tagja sem, hogy felmérjék a terepviszonyokat és a biztonsági intézkedéseket. Azt akarom, hogy mindenki felkészülten jelentkezzen majd szolgálatra, amikor csatlakozik az uralkodói család védelmét ellátó egységhez.

– Van bárki, aki fogadni akar, sikerül-e észrevétlenül bejutnom? – vetette fel Ross.

– Eszébe ne jusson! – förmedt rá Hawksby. – Már így is elég sok bajt okozott. Ha viszont netán belebotlana egy nemrég nyugállományba vonult testőrbe, nyugodtan körbeszimatolhat utánuk. Csak nehogy rajtakapják, mert különben biztos lehet benne, hogy máris értesítik Milnert, magától pedig kénytelen leszek elvenni az ügyet.

– Amikor majd ténylegesen szolgálatba állnak – vette át ismét a szót William –, készüljenek fel arra, hogy semmibe veszik, sértegetik, sőt kigúnyolják önöket majd a többiek, akik nem is sejtik, hogy néhány hónapon belül akár elveszíthetik az állásukat. Ne feledjék azonban, hogy nem mindegyikük romlott! Nyilván lesz közöttük olyan, aki ugyanúgy vélekedik Milnerről, mint a főkapitány, bár abban is biztos vagyok, néhányuk már menthetetlen. Továbbra is minden reggel nyolc és tíz óra között itt találkozunk, hogy megosszuk egymással a legújabb fejleményeket. Remélhetőleg még azelőtt kiderül, mivel is állunk szemben, hogy csatlakoznánk hozzájuk. Kérdés?

– Nem hangzott még el, nekem milyen szerep jut – szólalt meg Ross színlelt sértettséggel a hangjában.

– Az attól függ, alkalmasnak talál-e a feladatra.

– Mégis kicsoda?

– Ő királyi fensége, a walesi hercegné – felelte William a barátja felé fordulva –, aki meghívott bennünket a Kensington-palotába holnap délután háromra.

Ross egy pillanatra nem tudta eldönteni, William élcelődik-e éppen.

– Sajnos nem érek rá – mondta végül hanyagul –, mivel halaszthatatlan elfoglaltságom van. Már időpontot foglaltam a fodrásznál.

A csapat azt várta, mit szól ehhez a Sólyom.

– Az egyetlen halaszthatatlan elfoglaltsága, ha netán nem jelenne meg időben holnap délután, a Towerben lesz, ahol Warwick főfelügyelőre bízom majd a kínzását. Roycroft őrmester kezeli majd a csigákat, Adaja őrmester gondoskodik a tűzről, Pankhurst nyomozónak pedig egy megfelelő méretű fatuskót kell szereznie, amelyre a fejét hajthatja. Azt meg sem kell kérdeznie, ki lesz a hóhér. Van még több komolytalan kérdése, Hogan felügyelő?

Ezúttal mindenkiből kitört a nevetés, amelynél csak az asztalcsapkodás volt hangosabb. Miután lecsillapodtak, William szólalt meg:

– Mindenki kap fél nap szabadságot, mielőtt nekilátunk az ügynek, elvárom azonban, hogy az irodámban legyenek holnap reggel nyolcra, amikor is tisztázzuk az egyes feladatokat. Addig tanulmányozzák ezeket! – mondta, majd mindenkinek adott egy-egy vastag dossziét.

– Megjegyezném – szólalt meg Paul a mappára sandítva –, csupán a rend kedvéért, amire mindig is gondosan ügyel, hogy ha holnap reggel nyolcra az irodájában kell lennünk, méghozzá úgy, hogy áttanulmányoztuk az anyagainkat, valójában mégsem leszünk szabadságon.

– Ezt jól látja, Adaja őrmester – felelte William habozás nélkül –, ha viszont netán késne vagy elmulasztaná az iratok alapos átolvasását, máris két nyomozó lenne a csapatunkban, akik közül az egyik akár még feleslegessé is...

– Időben itt leszek – közölte Paul, még mielőtt a másik befejezte volna a mondatát, és felkapta a mappát.

– Örömmel hallom – szólalt meg a Sólyom. – Most megkérem Jackie-t és Rebeccát is, hogy távozzon, hadd beszéljek Warwick főfelügyelővel és Hogan felügyelővel.

A parancsnok csak azután folytatta, hogy becsukódott az ajtó.

– Mint azt bizonyára mindketten tudják, van még egy ennél is komolyabb ügyünk. Miles Faulkner folytatja a szökése előtt megkezdett, csalásért és megtévesztésért kiszabott börtönbüntetését, számíthatunk azonban néhány kellemetlen kérdésre arra vonatkozóan, mégis hogyan sikerült Spanyolországból a Belmarshba juttatni. Remélem – folytatta előrehajolva és mindkét könyökét az asztalra fektetve –, mindketten hihető magyarázatot tudnak adni arra, milyen tevékenységet folytattak idegenben, amit Booth Watson bizonyára embercsempészetként és lopásként fog tálalni az esküdtszéknek, nem beszélve a védence személyiségi jogainak súlyos megsértéséről.

– Jogi értelemben a lopás valaminek az eltulajdonítása anélkül, hogy azt az illető vissza akarná adni jogos tulajdonosának – magyarázta William. – Valóban magammal hoztam Frans Hals portréját Faulkner házából, amelyet azonban azonnal átadtam a festmény jogos tulajdonosának. Ezt írásban is megerősítette Faulkner volt felesége, Christina – tette hozzá, és átnyújtott egy levelet a parancsnoknak.

– Most hol van a kép? – érdeklődött Hawksby, miután végzett az olvasással.

– A Fitzmoleanban, ahol részét képezi majd a jövő évi kiállítás anyagának.

– Egyáltalán nem könnyíti meg a dolgunkat, hogy a felesége a múzeum főkurátora – közölte a Sólyom Williamre szegezve a tekintetét.

– Aki már évek óta Christina barátja – válaszolta William. – Beth mindig a legjobbat feltételezi másokról.

– Kár, hogy Christina érdekből keresi a társaságát – jegyezte meg a Sólyom. – Képes volna bármikor átállni a másik oldalra, ha éppen úgy látja jónak. – A másik kettő meg sem mert szólalni. – Ez mit sem változtat azon, hogy muszáj kezdenünk valamit az emberrablás vádjával. Hiú ábránd azt feltételezni, hogy van rá hihető magyarázatuk?

– De hiszen megmentettem Faulkner életét – felelte Ross ingerülten. – Mégis mi a fenét akar még?

– Nyilván azt, hogy kiszabaduljon – vágta rá a Sólyom. – Bármi is történjen, az esküdtek arra lesznek kíváncsiak, hogyan és miért került sor arra, hogy megmentse Faulkner életét.

– A fickó valahogy bezárta magát a saját bunkerébe, és én voltam az egyetlen, aki tudta, hogyan lehet kinyitni az ajtaját – felelte Ross. – Ami azt illeti, éppen időben értem oda, máskülönben Faulkner sajnos meghalt volna – tette hozzá, bár a hangján egyáltalán nem érződött, hogy sajnálná.

– Emlékeztetni is fogom az esküdtszéket – szólalt meg William a jelentésére sandítva –, hogy Faulkner már nem volt magánál, amikor kinyitottuk a biztonsági ajtót. Sanchez hadnagy, a spanyol rendőrség tisztje volt kénytelen újraéleszteni.

– Booth Watson nyilván azt fogja ennek hallatán kérdezni, miért nem hívtak hozzá mentőt – mondta a parancsnok.

Ross egy pillanatra eltűnődött, majd így válaszolt:

– Éppen erre készültem, amikor Faulkner magához tért, és még beszélt is. Meglehetősen zavart volt, de arra kért...

– Sokkal meggyőzőbb, ha azt mondja – javasolta a Sólyom –, ragaszkodott hozzá.

– Szóval ragaszkodott hozzá, hogy a magánorvosa lássa el. Azt hittem, helyi szakemberről van szó, de Faulknertől megtudtam, hogy az illető dr. Simon Redwood, aki a Harley Street 122. szám alatt rendel.

– Mi történt ezután? – kérdezte Hawksby Williamtől.

– A reptérre vittük Faulknert, ahol a magángépe készen állt a felszállásra.

– Milyen kézenfekvő! – jegyezte meg a Sólyom. – A pilóta minden bizonnyal tudni akarta, miért nem vitték Faulknert a legközelebbi kórházba. Mielőtt válaszolna, abból kell kiindulnunk, hogy Booth Watson valószínűleg indítványozni fogja a beidézését, hogy személyesen tanúskodjon.

– Valóban nekem szegezte ezt a kérdést – ismerte el Ross elégedettséggel a hangjában –, mire azt válaszoltam neki, hogy egyszerűen Mr. Faulkner kérését teljesítem. Közöltem vele, hogy nyugodtan megmondhatja a főnökének, mi a véleménye, ő azonban nem akart élni a lehetőséggel.

– Felettébb szerencsés, nem gondolja, felügyelő? – mondta a parancsnok alig leplezett gúnnyal a hangjában. – Mindenesetre akkor is számot kell majd adnia arról, hogy miután leszálltak, miért nem vitték Faulknert egyenesen a Harley Streetre, hanem a Belmarshba, London legszigorúbban őrzött börtönébe szállították.

– Hajnali öt óra volt, uram – válaszolta William. – A kocsiból felhívtam a rendelőt, de mindössze üzenetet tudtam volna hagyni, mivel a doktor úr kilenctől fogadja a betegeit.

– Tudja is ezt igazolni? – szegezte neki a kérdést a Sólyom.

– Igen, uram. Hajnali öt óra hét perckor kezdeményeztem a hívást. Nem sokkal kilenc után megismételtem a hívást, és tájékoztattam dr. Redwoodot, hogy számára alkalmas időben felkeresheti a betegét a börtönben, hogy elvégezze a szükséges vizsgálatokat. Erre aznap délelőtt sort is kerített.

– Hál’ istennek legalább az egyikük józanul gondolkodott – jegyezte meg a parancsnok. – Mindenesetre azt tanácsolom, hangolják össze a mondókájukat, mielőtt sor kerül a tárgyalásra. Biztosra veszem, hogy amint Booth Watson hazatér Spanyolországból, és egyeztet a védencével, bőven elegendő muníciója lesz, hogy ízekre szedje a vallomásukat. Imádkozzanak, hogy az esküdtek inkább Ross változatát tartsák hihetőbbnek, mint Faulknerét! Ha ugyanis fény derül arra, hogy törvénytelenül kapták el és hozták haza Miles Faulknert, könnyen elképzelhető, hogy közös cellába kerülnek.

Ekkor megszólalt a Sólyom asztalán lévő telefon.

– Úgy emlékszem, Angela, azt mondtam – harsogta Hawksby, miután felkapta a kagylót –, nem fogadom senkinek sem a hívását. – Azt követően azonban, hogy a titkárnő közölte vele, ki keresi, csak annyit mondott: – Kapcsolja!

3. fejezet

Faulkner jachtjának kapitánya érezte, hogy valami nincs rendben, amikor másodszor is ellenőrizte az útvonalat. Azóta nyugtalankodott, hogy kihajóztak, miután hitetlenkedve végignézte, ahogy a villa személyzete az összes festményt a hajó rakterébe cipelte. Mivel a főnöke egyszer sem tűnt fel, a kapitány egy ujját sem mozdította, hogy segítsen a rakodásban.

– Nem tart velünk Mr. Faulkner? – érdeklődött Booth Watsontól, amikor megjelent az ügyvéd.

– Nem. Váratlanul közbejött neki valami, azonban egyértelmű utasításokat adott.

Redmayne kapitány egy percig sem hitte ezt el, mivel egyszer sem fordult még elő, hogy Faulkner megvált volna a műkincsgyűjteményétől. A főnöke nemegyszer figyelmeztette, hogy sosem kockáztatná meg az autóval vagy repülővel való menekülést, ha fennáll a letartóztatás legkisebb esélye. Ezért aztán a jachtnak állandó készenlétben kellett várakoznia, hogy bármikor vitorlát tudjon bontani. Vajon hol lehetett? Fel sem merült benne, hogy Booth Watsonnak szegezze a kérdést, tudta ugyanis, hogy úgysem kapna tőle őszinte választ. Mindössze annyit kérdezett meg az ügyvédtől, mi a célállomás.

Booth Watson több kikötőt is számításba vett, végül azonban belátta, hogy kénytelen lesz kockázatot vállalni.

– Bárhol Anglia déli partján – közölte végül –, ahol a vámtisztek nem vetik meg a keresetkiegészítést, amiért nem nézik át tüzetesen a rakteret.

Redmayne kapitány ennek hallatán kissé elbizonytalanodott, mivel Mr. Faulkner nem ezt mondta neki, amikor szóba került egy esetleges váratlan távozás. Szíve szerint tiltakozott volna, végül azonban elismerte, hogy mégsem mondhat nemet a főnöke jogi képviselőjének.

– Tudok egy alkalmas kikötőt – válaszolta –, és a megfelelő embert is ismerem. Figyelmeztetem azonban, hogy ezer font készpénzre lesz szüksége, ha az összes szükséges pecsétet meg akarja kapni.

Booth Watson az aktatáskájára sandított, amely nélkül egy lépést sem tett sehová. Mivel már régóta dolgozott Faulknernek, mindig volt nála annyi pénz, hogy fedezni tudja az ehhez hasonló váratlan kiadásokat. Ahogy kihajóztak a kíváncsi szemektől elzárt kikötőből, vissza sem nézett az általa hátrahagyott felfordulás irányába.

Amikor előző nap megérkezett, Collins, a komornyik azzal fogadta, hogy Faulkner már legalább három órája bezárta magát a páncélajtó mögé. Booth Watson arra a következtetésre jutott, hogy a védence bizonyára meghalt. Egyszerűen lehetetlennek tartotta, hogy életben legyen, ennyi idő alatt ugyanis rég elfogyott már a levegő.

Akkor jutott neki először eszébe az ötlet, mégis várt még egy órát, és csak akkor adta utasításba, hogy vigyék az ügyfele legendás műkincsgyűjteményét a hajóra.

Biztos volt benne, hogy még azelőtt sikerül kihajóznia, hogy a spanyol hatóság a villához ér, és amikor kinyitják az ajtót, azt az embert fogják mögötte holtan találni, aki ellen elfogatóparancsuk volt. Hosszú kínhalál lehetett, tűnődött magában Booth Watson, miközben Faulkner dolgozószobájában járkált fel-alá, és egy percre sem vette le a szemét a bunker bejáratáról.

Miután eltelt egy újabb óra, egyre biztosabbra vette, hogy Faulkner már nincs életben. Ezután elkezdte kidolgozni a terve részleteit, és mire az óra hatot ütött, készen állt. Elképzelése szerint visszatér Angliába, ahol biztonságba helyezi a festményeket, mivel pedig továbbra is ő látta el – néhai – ügyfele jogi képviseletét, módszeresen átcsoportosítja majd a több bankszámlán őrzött vagyonát egy általa évekkel korábban nyitott hongkongi számlára. Ezt is Milestól tanulta.

Ezután a Faulkner tulajdonában lévő mindhárom komoly ingatlant piacra dobja majd, és mivel egyáltalán nem szorította őt az idő, szép kis summára számíthatott. Azzal a kínai műgyűjtővel is felveszi majd a kapcsolatot, aki nemrég tett ajánlatot a teljes gyűjtemény megvásárlására, ám azt Miles határozottan elutasította. Elmagyarázza majd Mr. Linek, hogy az ügyfele sajnálatos halála miatt a végrendeleti végrehajtó – megint csak ő maga – kész újból megfontolni a gyűjtemény értékesítését, amennyiben megfelelő ajánlatot kap. Az egyedüli gondot Miles volt felesége, Christina jelentette, aki – amint értesül majd róla, miben mesterkedik – nyilván részesedést követel majd magának. Elképzelhető, hogy szívesen fogadja majd a luxusjachtot, amelynek ő már úgysem veszi hasznát.

Végül néhány héttel később értesítené az ügyvédi kamarát, hogy komolyan fontolgatja a nyugdíjba vonulást, miután pedig lezárul az ilyenkor szokásos eljárás, szép csendben elhagyja majd az országot anélkül, hogy bármiféle értesítési címet hagyna maga után.

Amikor Miles Faulkner belépett a börtön étkezdéjébe, mit sem sejtett abból, miben sántikál az ügyvédje. Megörült, amikor megpillantotta a régi cellatársát, Tulipánt, aki a megszokott helyén ült.

– Üdv, főnök! – köszönt Tulipán, miután Miles leült vele szemben.

A börtönőr töltött neki egy adag kávét, mintha sosem lett volna távol, majd Faulkner kortyolt egyet, és elkezdte olvasni a Daily Telegraph egyik cikkét. A beszámoló egyáltalán nem derítette jobb kedvre, a hozzá tartozó felvétel pedig, amelyen az látszott, ahogy régi ellenlábasa, Warwick főfelügyelő a walesi hercegné társaságában nevetgél, csak azt juttatta eszébe, kinek is köszönheti, hogy ismét rács mögé került.

Tulipán, Miles szeme és füle a börtönön belül, igyekezett eltüntetni minden újságot, mielőtt a másik lejött volna reggelizni, mivel valamennyi napilap címlapján ugyanaz a fotó szerepelt.

A helyzetet csak súlyosbította, hogy a Telegraph uralkodói családdal foglalkozó tudósítója szerint Warwick „kiváló képességű fiatal rendőrtiszt, aki a közelmúltban a hírhedt gazfickót, Miles Faulknert is ismét börtönbe juttatta”. A fegyintézetek lakói körében a legnépszerűbbnek számító Sun még azt is hozzátette: „ahová való”. Miles félrelökte az újságot, tudta ugyanis, hogy hamarosan egy még nagyobb szenzációt fog tálalni a sajtónak. De mindent a maga idejében.

– Bármikor elintézhetem, hogy kinyiffanjon – szólalt meg Tulipán a fényképre bökve.

– Nem! – felelte Faulkner határozottan. – Még annál is fájdalmasabb bosszút tervezek.

– Mégis mi lehet fájdalmasabb a halálnál?

– Ha kirúgják a rendőrségtől – válaszolta Faulkner. – Ha embercsempészettel és lopással vádolják meg, és a halála napjáig megszégyenülve kell élnie – tette hozzá, miközben az egyik smasszer elé tett egy tányért, rajta pirított baconnel és tojással. – Egy kis szerencsével még őt is lecsukhatják – fűzte hozzá.

– Ez tetszik, főnök, de mégis hogyan lehet ezt megvalósítani?

– Van egy olyan érzésem, hogy amikor kezdetét veszi a tárgyalásom az Old Bailey-n, az esküdtek érdeklődéssel hallgatják majd, mi mindent tett Warwick és a társa, Hogan, hogy kiadatási kérelem nélkül kicsempésszenek Spanyolországból. Biztos lehetsz benne, Booth Watson egyetlen alkalmat sem fog elmulasztani, hogy használja a „fejvadász” kifejezést, valahányszor szóhoz jut.

– Beszéltél már a parókással, amióta hűvösre kerültél? – tudakolta Tulipán.

– Nem. Többször is hívtam már az irodáját, a titkárnője azonban csak annyit mondott, külföldön tartózkodik, de amint visszatér, értesíti, hogy kerestem. Ebből arra következtetek, hogy még mindig Spanyolországban van, hogy elvarrjon minden kósza szálat. Egyelőre azonban van egy sokkal égetőbb kérdés, amellyel foglalkoznom kell.

– Mégis mi lehet annál fontosabb, mint hogy felkészülj a tárgyalásra?

– A volt feleségem – mondta Faulkner fröcsögve, miközben egy őr újratöltötte a csészéjét. – A jó ég tudja csak, mihez kezd Christina most, hogy már nem állok az útjában.

– Úgy tudom, úgy költi a pénzed, mintha nem lenne holnap – tájékoztatta Faulknert Tulipán. – Gyakran ebédel a Ritzben, a Bond Streetre jár vásárolni, miközben egy sor fiatal szeretőt tart, hogy legyen aki szórakoztatja. Netán egy véletlen baleset áldozata lehetne? – vetette fel a fickó Milesra sandítva. – A Bond Streeten bizony jókora forgalom szokott lenni csúcsidőben.

– Nem! – közölte a másik határozottan. – Legalábbis addig semmiképp, amíg tart a tárgyalás. Mindenképp muszáj meggyőznöm az esküdtszéket, hogy teljesen megváltoztam, és jogtalanul tartóztattak le. Az elkövetkező néhány hónapban úgy kell viselkednem, mint az a bizonyos ártatlan bárány.

Tulipán nem értette, mire céloz Faulkner.

– Ugyanakkor szándékomban áll még azelőtt földönfutóvá tenni Christinát, hogy elkezdődne a tárgyalás, Warwick pedig örülhet majd, ha biztonsági őrként dolgozhat a Fitzmoleanban – tette hozzá, majd félretolta a tányérját.

– Na és Hogan felügyelő?

– Vele akkor és úgy végzel, amikor és ahogy akarsz. De mindenképp legyen emlékezetes! – mondta Miles, miközben ismét a Telegraph címoldalára lesett. – Azt szeretném, ha nem csak egy polcot szentelnének nekem a Fekete múzeumban.

– Sanchez hadnagy volt az a barcelonai rendőrségtől – közölte a Sólyom, miután letette a kagylót. – Elmondta, nem sokkal azután, hogy az emberei megjelentek a villánál, Booth Watson kihajózott Faulkner jachtja fedélzetén.

– Érdekes – jegyezte meg William. – Merre tart?

– Legutóbb a Vizcayai-öbölben látták. Az Interpol árgus szemekkel követi a mozgását.

– Booth Watson nyilván Angliába tart, és abban a hiszemben van, hogy az ügyfele a bunkerban rekedt, amit esélytelen, hogy túlélt.

– Valószínűleg igaza van, Sanchez ugyanis azt is elárulta, hogy mindössze a képakasztó kampókat találta a falakon, vagyis az ügyvéd minden bizonnyal magával vitte a festményeket.

– Ebben az esetben azt javaslom, uram, értesítsük a parti őrséget, számítsanak az érkezésére, hogy már készen fogadjuk, amikor Anglia felségvizeire ér.

– Jó ötlet – nyugtázta a Sólyom, és máris tárcsázott.

– Mrs. Christina Faulkner keresi az egyesen, uram – közölte Sir Julian titkárnője.

– Kapcsolja, kérem! – felelte a jogtanácsos némiképp kelletlenül. Noha nem sokra tartotta a nőt, mindig élvezte a vele való találkozást. Az évek során igencsak megkeserítette a fia életét, és azzal is tisztában volt, hogy Williamet nyugtalanítja a felesége Christinával való kapcsolata, mégis olyan volt, mint egy jófajta regény, amelyről nem lehet tudni, hogyan fog végződni, és mindig a legváratlanabb pillanatokban történik valami izgalmas.

– Jó reggelt, Mrs. Faulkner! – köszönt a férfi. – Miben állhatok a szolgálatára?

– Nyilván ön is értesült róla, hogy a volt férjem újra börtönben van.

– Valóban hallottam hírét.

– Azt viszont nyilván nem tudja, hogy a jachtja éppen Anglia felé tart a fedélzeten Booth Watsonnal, valamint százkilencvenegy festménnyel, amelyek származási helye egyáltalán nem ismeretlen.

– Ezt honnan tudja?

– Miles komornyikja felhívott tegnap este, és elújságolta, hogy a hajó körülbelül egy hete indult útnak Barcelonából, ezért szeretett volna kapcsolatba lépni Milesszal.

– Mit mondott még? – tudakolta Sir Julian, miközben tollat vett a kezébe, hogy jegyzetelni tudjon.

– Az ügyvéd nemcsak az összes festményt vitte magával, hanem utasította Collinst, hirdesse meg Miles villáját.

– És eleget tett ennek?

– Dehogy. Sőt, amint rájött, hogy Miles életben van, és egy angliai börtönbe került, mindent megpróbált, hogy utolérje, és engem is ezért hívott fel. Mit gondol – kérdezte rövid szünet után –, ki keresett az éjszaka közepén?

Sir Julian nem mondott semmit, nem akarta ugyanis elvenni a másik örömét, hogy elújságolhassa.

– Nem más, mint a jacht kapitánya. – Christina nem tette hozzá, miért, tudta ugyanis, hogy a férfi úgyis megkérdezi tőle.

– És mi derült ki? – érdeklődött kíváncsian Sir Julian.

– Az, hogy Angliába tartanak, egészen pontosan Christchurch felé. Hamarosan partot is érnek.

– Leginkább az érdekelne, miért éppen önt értesítette.

– Mert a két rossz közül én vagyok a kisebbik – felelte Christina. – Sőt, szerintem Redmayne kapitány olyannyira nem bízik meg Booth Watsonban, hogy ha alkalma nyílna rá, a vízbe dobná.

Ez sok fejtöréstől megkímélne, gondolta magában Sir Julian, de tartotta a száját.

– Ha netán fel tudná venni a kapcsolatot a helyi kikötőmesterrel, és kiderítené, mikor fut be a jacht – javasolta Christina –, a rakparton állva várhatnánk a becses ügyvédet, akinek nem maradna más választása, mint hogy átadja a festmények engem megillető részét, amit az ön által megfogalmazott, a válásunkkor kötött megállapodás is rögzít.

Sir Juliant mindig is lenyűgözte, mennyire hasonlít egymásra Miles és Christina, és nehezen tudta eldönteni, melyikük az álnokabb. Ugyanakkor kénytelen volt elismerni, hogy egyszerre megszabadulni Booth Watsontól és Miles Faulknertől, felettébb kecsegtetőnek tűnt.

– Szerintem ennek semmi akadálya, Mrs. Faulkner – válaszolta a jogtanácsos kimérten.

– Ha értesítene, amikor elérik az ország felségvizeit, a kapitány elmondása szerint lenne még néhány óránk, hogy odaérjünk, és tisztes fogadtatásban részesítsük közös barátunkat.

Sir Juliant kissé bosszantotta, hogy a másik mindig azt feltételezi, elég csak füttyenteni, és máris rendelkezésére áll, kénytelen volt azonban elismerni, hogy a nő sokkal több érdekességgel szolgált, mint az adócsalás miatt a legfelsőbb bíróságon zajló tárgyalás, amelyet a lánya, Grace úgyis ügyesebben megold nála. Noha sosem ismerte volna el nyíltan, alig várta már, milyen magyarázatot ad majd Booth Watson Faulknernek – aki az elmúlt tíz napban nyilván mindent megpróbált már, hogy kapcsolatba lépjen vele –, miért hozta Angliába az összes festményét, valamint kínálta eladásra a spanyolországi ingatlant anélkül, hogy egyeztetett volna vele.

Ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy minden eshetőségre fel kell készülnie, régi ellenfele ugyanis legalább olyan fondorlatos volt, mint Christina, és szemrebbenés nélkül képes lenne bárkit kijátszani egymás ellen, ha a saját érdeke úgy kívánta.

– Majd jelentkezem – mondta, azzal letette a telefont.