Nicholas Kardaras

Digitális téboly

A közösségi média hatása hanyatló
mentális állapotunkra, és módszerek a
józan eszünk visszanyerésére

részlet

Budapest, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Nicholas Kardaras: Digital Madness
St. Martin’s Press, an imprint of St. Martin’s Publishing Group, 2022

Copyright © 2022 by Nicholas Kardaras
All rights reserved.

Hungarian translation © Kós Krisztina, 2022
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2022
Minden jog fenntartva

Borítóterv Hegyi Péter
Fordította Kós Krisztina
Szerkesztő Hessky Eszter
Felelős szerkesztő Schultz Judit
Felelős kiadó: Jaffa Kiadó

ISBN 978 963 475 755 9
ISSN 2559 9550

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Apám és anyám emlékének,
és az életnek, amit a feleségemmel, Luzzal
és a fiaimmal, Arival és Alexivel élek

Tartalom

Bevezetés

Első rész: Megőrült a világ

1. Mátrixfüggőség

2. Őrült világ

3. A társas fertőzés hatása

4. Virális erőszak

5. A közösségi média és a bináris csapda

Második rész: Digitális disztópia

6. Az új technokrácia

7. A disztópia fenntartása

8. Istenkomplexus és halhatatlanság

Harmadik rész: Az ősi gyógymód

9. Személyes odüsszeiám

10. A terápián túl

11. A filozófus-harcos

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Nem nevezhető egészségesnek az,
aki jól alkalmazkodik egy alapvetően
beteg társadalomhoz

Jiddu Krishnamurti (1895–1986)

Bevezetés

Időszámításunk előtt történt: 2019 júliusának végén, néhány röpke hónappal azelőtt, hogy a Covid-világjárvány bombaként csapódott volna be New Yorkba is. A queensbeli Woodside-ban ültem apámmal a konyhájában, és beszélgettünk. Apám ekkor már haldoklott: lassú, fájdalmas halállal, amit a rák okozott. Csupán néhány hónapja volt hátra. Már nem érte meg azt, amit a Covid művelt a világunkkal az egyik legszürreálisabb évben, amit valaha is megéltünk.

Mégis néhány, a társadalmunkat érintő zavaró folyamattal kapcsolatban nagyon is jó megérzései voltak. Az én görög apám egy másik kor és hely szülötte volt, és érezte, hogy valami alapjaiban nincs rendben azzal, ahogy ma élünk.

Élete utolsó hónapjaiban minden héten elrepültem hozzá Austinból, ahol egy mentálhigiénés klinikát vezettem. Igyekeztünk a legtöbbet kihozni az utolsó időből, ami adatott nekünk együtt. Az egykor erős és büszke apám csontjait megtámadta a rák, és katéterrel és tolókocsi segítségével tudott csak létezni. Akár a legkisebb mozdulat is fájdalmas grimaszt és nyögéseket váltott ki belőle.

Kamaszként túlélte északgörög faluja náci megszállását, átélte később a véres kommunista polgárháborút, és utána hajóval Amerikába emigrált. New York Washington Heights részében telepedett le az 1960-as években. Három munkahelye volt egyszerre, a hét minden napján dolgozott, hogy családja megélhetését biztosítsa, és a bátyámat és engem egy jobb élet reményében egyetemre küldjön. Túlélte mindezt, de a rák vissza-visszatérő támadásával már nem tudott megküzdeni.

Szívszorongató volt látni a leépülését. Ugyanakkor hiába adta fel sorra az összes szerve a szolgálatot, az elméje éles maradt – néha kicsit túlságosan is. Gyakran lepett meg a meglátásaival. Mindenféléről beszélgettünk: politikáról, aktuális eseményekről, a tudomány újabb vívmányairól, civakodó rokonokról… bármiről, ami csak eszünkbe jutott.

A léha Kardashianok és ostoba tweetek világában apám egy korábbi korszak gyermeke volt, amikor még az emberek finomkodás nélkül kimondták, amit gondoltak. Tisztán gondolkodott, morális és intellektuális bizonyosságát nem zavarták meg korunk hóbortjai.

Lassan azonban idejétmúltnak kezdte érezni magát: idegenként egy furcsa világban. Amikor mindazokról a dolgokról meséltem neki, amik izgalomban tartottak – például a mesterséges intelligenciáról, a közösségi médiáról, az identitás változó természetéről –, ő csak rám mosolygott mindentudó mosolyával, és azt mondta: – Ó, Niko, én már csak annak örülök, hogy nem fogom megélni azt a világot, amit most lefestettél nekem.

Felfoghatatlan volt számára a technológiára épülő világ, ahol az emberek már nem is néznek egymásra, csak ülnek a képernyő előtt, és elveszettnek és üresnek érzik magukat. Gyűlölte a technikai megszállottságot. Mindig is kertészkedett, és szeretetét gyakran fejezte ki finom ételek elkészítésével. Engem pedig mindig megszidott, amikor a látogatásaim alkalmával a telefonomra pillantottam, hogy lássam, jött-e valami a munkahelyemről. – Niko, ne nézegesd már azt a hülye telefont! Légy itt, ha egyszer itt vagy – korholt. Sosem hallott az annyira divatos mindfulnessről, nem olvasta Ram Dass könyveit, de értette, amiről szó volt bennük. Jobban, mint a legtöbb ember.

Kinevetett, amikor elmeséltem neki, hogy Görögország egyes részeit „kék zónának” nevezik, ahol az emberek hosszú életet élnek. Mondtam neki, hogy talán megcáfolja az orvosok jóslatait, és még sokáig fog élni, mint az apja, aki jóval a kilencvenedik életéve után halt meg. – Niko, gőzöm nincs a piros vagy kék zónákról, de azt tudom, hogy én itt élek. Annak idején sokkal egyszerűbb életet éltünk; emberibb életet. Nem volt ez a sok ostobaság… Nem így kéne élnünk az életünket.

Az 1930-as, 40-es években egy távoli északgörög faluban nőtt fel. Nem volt az otthonukban sem áram, sem folyó víz. Kemény, már-már spártai életet éltek. És mégis: úgy mesélt a náci megszállást megelőző gyermekkoráról, mint a béke, boldogság és természetszeretet idejéről. Azok a fák, amelyeket gyerekkorában ültetett, még ma is ott állnak a falujában. Fennen hirdetik apám és a természet szimbiotikus kapcsolatát. Gondoskodott a természetről, cserébe a természet is gondoskodott róla. Az emberek keményen dolgoztak, de az élet ritmusát kiszámítható célszerűség jellemezte, és nem az a kaotikus, kapkodó tempó, ami a mai városi emberre jellemző. És az értékek is mások voltak: az emberi kapcsolatokat többre tartották, mint a pénzt vagy az autókat.

Sokat gondolkodtam ezen. Igaz, hogy jellemzően idealizáljuk a múltat, de talán nem ok nélkül. Elvégre az elmúlt évtizedben mást sem csináltam, mint arról írtam cikkeket, hogyan idézi elő modern világunk a mentális állapotunk romlását. Mentálhigiénés klinikák vezetőjeként a legkülönfélébb pszichés és függőségi problémákkal találkoztam. És a helyzet napról napra romlott.

Az elmúlt pár évben egy egyszerű talány megértésén fáradoztam: Miért romlik a társadalom mentális állapota, miközben egyre inkább a technikai vívmányokra hagyatkozunk? Apám halála után döbbentem rá, hogy az ő élete választ adhat sok-sok kérdésemre. Azt akartam megérteni, miért vagyunk ennyire betegek, és miért romlik az állapotunk rohamosan.

Mert ahhoz kétség nem férhet, hogy nagyon, nagyon betegek vagyunk. Mialatt a Candy Crush, az Instagram vagy a cicás videók világában onanizálunk, soha nem látott számban fogy a népesség: 2019-ben, még a Covidot megelőzően több mint 200 ezer ember – többnyire fiatal felnőttek – halt meg pszichés okokra visszavezethetően (öngyilkosság, drogtúladagolás vagy alkoholizmus következtében). Ha ehhez hozzávesszük a soha nem látott mértékű elmagányosodást, szorongást, extremitást, politikai zavargásokat és tömeges lövöldözéseket, akkor egyértelműen egy szakadék szélén egyensúlyozó társadalom képe tárul elénk.

A Covid óta pedig ezek a tendenciák csak még rosszabbak lettek.

Mi történik?

A válasz egyszerű: az ember nem tud a huszonegyedik század technológiai világában megfelelően létezni. Nem tudunk elszigetelt, aktivitástól mentes, képernyőhöz tapadt, az élet valódi értelmétől oly távol álló életet élni. A szomorú valóság, hogy a modern élet pontosan ellentétes minőségű, mint amire vadászó-gyűjtögető ösztöneink sarkallnának minket. Mélyen belénk van vésve a személyes kontaktus iránti vágy, genetikailag az aktív életet keressük, pszichénk pedig értelmet keres a mindennapokban.

A digitális korban józan eszünket megtartani szinte lehetetlen. Őrült világban élünk, ahol túlhajszolt, kialvatlan, íróasztalhoz kötött, túlingerelt, valódi cél nélküli, stresszes emberek digitális versenyfutása zajlik. Örökké bekapcsolva kell lenni anélkül, hogy valódi feltöltődésre, igazán emberi cselekedetekre időnk lenne.

És akkor még nem is beszéltünk Mark Zuckerberg metaverzumáról, amit be akar népesíteni velünk. Jövőképében a testet öltött internetben, egy holografikus és kivetült közös virtuális valóságban élnénk… Mintha Zuckerberg soha nem látta volna a Mátrixot. De Zuckerbergről és a metaverzumról majd később lesz még szó.

A baj az, hogy mindez – minden egyes eleme – szembemegy azzal, amihez az evolúció során alkalmazkodtunk. Mivel a technológiai fejlődés meghaladta a biológiait, szó szerint kezdünk beleőrülni. Az eszközeink tesznek minket őrültté. A csodálatos technológia elcsábított és rabul ejtett minket, amitől pszichésen és fizikailag is betegek lettünk.

A pandémia szürreális világa csak további olajat öntött technológiai megszállottságunk tüzére. A technológiai mamutcégek a régi mondás alapján jártak el: „Ragadd meg a krízisben rejlő lehetőséget!” A szociális távolságtartás a digitális függőségünket turbósebességre kapcsolta, pedig már réges-régen átléptük azt a határt a képernyő előtt töltött időben, ami még egészségesnek volt mondható.

A Covid hatására a távmunka, táviskola, távbarátok és távélet lett a normális. Isten hozzátok, grillezés a kertben, osztálytermek, bevásárlóközpontok… Isten hozzád, egykori életünk! És Isten hozott, hermetikusan elzárt élet, mindenütt jelen lévő képernyők, maratoni Netflix-nézések, Facebook-verem, Zoom-találka nagymamával, és az Amazon által felkínált legkülönfélébb termékek! Ebben az új valóságban pedig egyre magányosabbnak, üresebbnek és depressziósabbnak érezzük magunkat.

A 2016-os A képernyő rabjai című könyvem1 úttörő munkának bizonyult a technológiai függőség témájában. Akkoriban még sokan vitatkoztak azzal a kijelentésemmel, hogy a digitális eszközökre, akárcsak a heroinra, rá lehet szokni. A médiában sokan nekem szegezték a kérdést: „Micsoda? Még hogy digitális drog?” Interjút adtam a CNN-nek, az NPR-nak, a Foxnak és a GMA-nak. A sok kételkedő kérdés ellenére a könyv rátapintott valamire, és a Digitális heroin című New York Post-beli cikkem igazi szenzáció lett. Több mint hétmillióan olvasták, és ezzel a lap legolvasottabb cikke lett 2016-ban.

Ma már mind orvosi körökben, mind pedig a laikus népesség körében is elfogadott tény, hogy a képernyő függőséget okoz, és ártalmas lehet a mentális egészségünkre. Sok kutatás bizonyította, hogy erősítheti a depressziót, a szorongást, az ADHD-t és az öncsonkításra való hajlamot. A The Social Dilemma (Társadalmi dilemma) és más dokumentumfilmek egykori számítástechnikai szakemberek életén át mutatja meg a digitális világ szándékoltan függővé tevő természetét.

Belső céges e-mailek bizonyították, hogy a Facebook munkatársai között felmerült, hogy meg kellene változtatni a károkat okozó algoritmust, de ezt a döntéshozók egyértelműen elutasították. És mit reagált a cég arra, hogy a termékük kamaszok halálát is okozhatja? „Ez az üzlettel együtt járó járulékos veszteség.” Az egykori vezetőségi tag, a leleplezésben élen járó Frances Haugen a kongresszusi meghallgatáson elmondta, hogy a profit szempontjából nem lett volna szerencsés megváltoztatni a kártékony algoritmust, amely sokakban erősítette az öngyűlöletet és öngyilkos hajlamot, mivel a segítségével sokakat be lehetett húzni az oldalra. Úgy tűnik, a Facebook szemet hunyt afelett, hogy kamasz lányok halhatnak meg miattuk, mindaddig, amíg a cég elképesztő mértékű nyereséget termel.

A Facebook belső dokumentumai ahhoz hasonló tendenciákra vetettek fényt, mint amiket korábban a nagy dohánycégeknél láthattunk: ők is tudták, hogy a termékük rákkeltő, mégis úgy döntöttek, hogy a gyerekeket is megcélozzák a reklámjaikkal. Haugen szenátus előtti vallomását követően Richard Blumenthal szenátor egyenesen a következőket mondta: „A Facebook és a nagy internetes cégek most ugyanannak a pillanatnak a kapujában állnak, mint annak idején a dohánycégek: a számvetés kapujában.”

Ehhez hasonló számvetés várt a Purdue Pharmaceuticals nevű gyógyszergyártó cégre is, amikor nyilvánosságra került a belső levelezésük. Ebből kitűnt, hogy tudtak arról, hogy a látszólag ártalmatlan fájdalomcsillapító, az OxyContin komoly függőséget okoz. A cég korábban nyilvánosan tagadta a gyógyszer addiktív jellegét, és így okozója lett a több tízezer életet követelő opioid-járványnak.

Mára bizonyossággá vált, amit sokan korábban is sejtettek a techóriásokról. Azt eddig is tudtuk, hogy a felületeiket úgy hozták létre, hogy rákapjanak az emberek, és minél több időt töltsenek ott, ami nagyobb profitot hoz nekik. Ma már bizonyítékunk van arra, hogy a szándékolt függőség miatt kialakult káros mentális változásokkal ezek a cégek tisztában voltak, és elfogadták mint lehetséges mellékhatást.

Kutatások igazolják, hogy a közösségi média okozta kiüresedett, mozgásszegény, függő, elidegenedett és öngyűlölő életstílus depresszióhoz és reménytelenséghez vezet. Igen ám, de minél depressziósabbak és kiüresedettebbek vagyunk, annál többet nyúlunk ahhoz a digitális droghoz, ami a problémát okozza: igazi 22-es csapdája. Körbe-körbejárunk, és a techcégek minden egyes digitális menekülésünknél jól megtömik a zsebüket.

Hogyan lehetne mindezt rendbe tenni? Sajnos a válasz nem egyszerűen az internetes cégeknek a tartalmaikkal kapcsolatos felelősségét érintő korábbi törvénykezés megváltoztatása, de még csak a trösztellenes rendelkezések sem elegendők. Habár mindkét területen szükség lesz változtatásra, ezek önmagukban nem fogják megoldani a techóriásokkal kapcsolatos problémákat. Nem fogják egyik napról a másikra hatástalanítani azt a digitális mérget, amelyet ezek az oldalak öntenek magukból. A kormányzati közbelépés pedig alkotmányos kérdéseket vethet fel, és a tartalom cenzúrázását jelentheti. Ebben az esetben vajon ki döntene arról, hogy mi számít problémás tartalomnak vagy dezinformációnak? Mark Zuckerberg? Elon Musk? Netán Jack Dorsey, a Square vezérigazgatója? Összetett problémával állunk szemben, amire nem könnyű megoldást találni.

Van azonban egy nagyon erős fegyver a félinformációk és a szándékos félreinformálás ellen: a kritikus gondolkodás. A média és a politikusok energiáikat a téves, félrevezető információk előállítóira fókuszálják (ez többnyire hisztérikus kirohanásokat jelent a félrevezető információk mérgező hatásairól), viszont nem fordítanak elegendő figyelmet a befogadói oldalra, vagyis a néző/hallgató/olvasó azon képességére, hogy a problémás információt felismeri-e. Ha az emberek használnák az eszüket és a kritikus gondolkodást, akkor már régen immunissá váltak volna az információ- és dezinformációdömpingre. A racionális gondolkodás fegyverével felvértezett ember képes lenne a tényeket a kitalációtól megkülönböztetni. A legnagyobb probléma, hogy a logika és a kritikus gondolkodás nem tananyag, vagy ha mégis tanítottak ilyesmit az iskolában, a közösségi médiából ömlő tartalmak hatására mostanra ez a tudás elpárolgott az emberekből.

Fiatalon sokat küzdöttem az álmatlansággal, és olyankor Art Bell rádióműsorát hallgattam. Art Bellnek nagyon kellemes hangja volt, műsorában pedig a legkülönfélébb vendégek fordultak meg. Egyik este el lehetett csípni a fizikus Brian Greent, aki a húrelméletről értekezett, másnap viszont könnyedén bele lehetett futni egy időutazó jetivadász értekezéseibe. A műsor időnként nagyon informatív volt, máskor roppant szórakoztató. Art Bell úgy gondolta, a hallgató van annyira intelligens, hogy különbséget tegyen ezek között a tartalmak között, így soha senkit nem zártak el a mikrofontól.

Ma, amikor olyan sokat vitatkozunk a cenzúráról és a hamis információkról, jó lenne, ha nem feledkeznénk meg erről: arra kellene a figyelmünket összpontosítani, hogy segítsük az embereket az értelem és a kritikus gondolkodás használatában. Ahogy a régi mondás tartja, az ember csak azt képes megváltoztatni, amit irányítani tud: saját magát. A technológiai óriásokkal és közösségi médiával kapcsolatos problémáink egyik lehetséges megoldása tehát az lehet, ha a klasszikus értelemben vett tudást hangsúlyozzuk, és a tiszta, analitikus gondolkodást megerősítjük, miközben a digitális világ háborgó vizein hajózunk.

Nem állítom azt, hogy nincs szükség szabályozásokra és jogalkotási kezdeményezésekre, amelyek megakadályozhatják, hogy a technológiai óriások tudatosan kárt okozzanak a felhasználóknak. Amint említettük, foglalkoznunk kell a techóriások és a káros hatású közösségi média problémájával, amely a mentálhigiénés válságot okozza – nemcsak a fent említett techfüggőség és az azt kísérő kiüresedés és depresszió miatt, hanem azért is, mert a platformjaik veszélyeztetik a tiszta gondolkodás képességét.

A polarizáló közösségimédia-felületeken való folyamatos jelenlét olyan módon változtatta meg az agyunk felépítését és az információfeldolgozás módját, amely eredendően kóros és egészségtelen, és aláássa a racionális gondolkodás lehetőségét. Valójában ahogy a közösségi média elnyelte a világunkat, kialakult egyfajta bináris fekete-fehér gondolkodás – ami az árnyalt kritikai gondolkodás ellentéte. De hát végül is 144 karakterben vagy véget nem érő egyoldalú vitákban nehéz árnyalatokat elképzelni.

Sajnos ez a polarizáló bináris gondolkodás nemcsak a jelenlegi kulturális krízist és politikai megosztottságunkat gyorsította fel, de a Twitter, a Facebook, az Instagram és most már a TikTok használatának klinikai következményei is vannak, hiszen a szürke árnyalatait nem ismerő bináris gondolkodók érzékenyebben reagálnak mindenre, kevésbé rugalmasak, és fokozott impulzivitásra és érzékenységre hajlamosak – mindez számos mentális zavar összetevője és tünete.

A Facebook eleve a „dögös vagy sem” választás mentén jött létre, amely ma „tetszik – nem tetszik” választásként él tovább. A platform szerves része ez a fajta bináris választási lehetőség, amely a szélsőségesen polarizáló tartalmak más formáival együtt elválaszthatatlanul beágyazódott a genomjába. Ezt nevezik „szélsőségesítő huroknak”. Minden közösségi médiaplatform önerősítő, bináris jellegű rendezési mechanizmusként működik, amely algoritmusok által táplált, egyre intenzívebb tartalmakat küld a felhasználónak. Ennek célja, hogy az érzékelt preferenciák alapján izgalomba hozza az ősi gyíkagyat, az amygdalát. Ha a baloldallal szimpatizálsz, az algoritmusok egyre nagyobb és nagyobb mennyiségű baloldali tartalmat küldenek feléd. Ha pedig a jobboldallal, akkor ugyanez történik az ellenkező irányban is. Így szélesedik és mélyül a szakadék.

A közösségi médiának ez a fő programozási irányelve olyan rendszerré fejlődött, amely a felhasználó elfogultságát véglegesen megerősíti. Az egyén eleve meglévő meggyőződései felerősödnek, miközben a platformok még erősebben magukhoz akarják láncolni a felhasználókat. Elvégre minden mélyén a médiaoldalak profitszerzése áll. Sajnálatos azonban, hogy ez a szélsőségesítő hurok nagyon sok felhasználó számára pszichés méregként hat.

Nem sokkal A képernyő rabjai megjelenése után magam is szembesültem ennek a pszichés méregnek a hatásaival: a mentálhigiénés intézményekben, ahol dolgoztam, egyre több olyan fiatallal találkoztam, akik szélsőségekben látják a világot, és nem képesek megküzdeni a mindennapi stresszel. Eltúlzott reakcióik voltak mindenre, dühösek, magányosak, kiüresedettek voltak, nem volt határozott identitásközpontjuk, könnyen lehetett őket manipulálni, össze voltak zavarodva, énképük nagyon negatív volt, depressziósak voltak, gyógyszerezték magukat, és összességében nem voltak képesek kibontakozni.

Szinte mindannyiukban közös volt, hogy fekete-fehérben látták a világot. Egyre több olyan fiatal felnőttet küldtek hozzám, akinek komolyabb személyiségzavara volt. Merev, egészségtelen mintázat volt jellemző a gondolkodásukra és a viselkedésükre. És nem csak a klinikán megforduló betegeknél tapasztaltam ezt: az egész társadalomban olyan fokú polarizáció jelent meg, amellyel korábban soha nem találkoztam.

Marshall McLuhan híres mondata csengett a fülemben: „A médium maga az üzenet”, azzal a különbséggel, hogy mostanra a médium (digitális, bináris, közösségi) már nemcsak üzenet, hanem közben át is alakítja a befogadó agyát. Megszűnik a mélységgel és összetettséggel bíró spektrumgondolkodás, és helyébe egy korlátolt, bináris, kétosztatú gondolkodás lép. Sajnálatos módon ez a fekete-vagy-fehér típusú, dichotomikus gondolkodás a borderline személyiségzavarnak is az egyik legjellemzőbb tünete.

És hogy hova vezet mindez? Nem tudjuk pontosan, de a borderline zavarral küzdő egyén – vagy társadalom – esélyei orvosi beavatkozás nélkül nem túl rózsásak. A Covid pedig csak tovább rontott a helyzeten. Mintha olajat öntöttünk volna az amúgy is tomboló tűzre: a karantén, a távolságtartás és a virtuális élet megduplázta a képernyő előtt töltött idő mennyiségét, és megháromszorozta a depresszióval küzdők számát. A drogtúladagolási és öngyilkossági ráta soha nem látott magasságokba emelkedett.

Apámnak igaza volt: az ember nem ilyen életre lett kitalálva.

High-tech, képernyőt bámuló életformánk, amelyből oly hangsúlyosan hiányzik mindenféle mozgás, nemcsak a mentális egészségünket károsítja, de egyértelmű kapcsolatban áll a rák, a szív- és érrendszeri betegségek, a kóros elhízottság és a cukorbetegség soha nem látott mértékű pusztításával. Egy egészségtelen, mozgásszegény társadalom nyomorúságának egyértelmű jelei ezek. Jó, meglehet, hogy van néhány szuper kütyünk, és lassan nálunk is okosabb eszközeink, de hogy Al Pacinót parafrazeáljam a Kánikulai délután című filmből: „Mind haldoklunk!”

Testileg, lelkileg, érzelmileg. Lövést kaptunk.

A szomorú valóság az, hogy a legtöbbünk annyira le van szedálva, és úgy le van kötve a figyelme digitálisan – talán nem túlzás, ha azt mondom: rabja a digitális világnak –, hogy észre sem vesszük testi és lelki leépülésünket. Ahogy a Pink Floyd slágere mondja: kellemesen zsibbadtak vagyunk ahhoz, hogy felfogjuk ezt vagy érdekeljen minket. És még csak nem is a metaverzumban élünk!

Ki hozza létre és irányítja ezt a modern rémálmot? Felejtsd el a bankárokat, politikusokat, iparmágnásokat! A huszonegyedik században a valódi hatalom néhány milliárdos techmogul kezében van. Néhány kivételtől eltekintve valóban az „alázatosak” örökölték a Földet,2 olyan számítógépes kockák, akik felnőtt korukban megalománná váltak. Ilyen Bezos, Gates vagy éppen Zuckerberg. A technológiai óriások élén kiemelkedett új technokrácia nem csupán a világot uralja, de a mi személyes adatainkban bányászva azt is irányítja, hogy mit látunk, mit gondolunk, kire szavazunk, hogyan éljük az életünket – sőt még azt is, hogyan halunk meg.

Vajon a tetteiket csupán a kapzsiság motiválja? Vagy valami más is? Könyvem anyagának kutatása közben néhány nyomra bukkantam, ami segít jobban megérteni, mi állhat ezeknek az oligarcháknak a tettei mögött. A kapzsiság és hatalomvágy mellett egy ezeknél érdekesebb motiváció is áll a háttérben. Olyasvalami, ami a Földön valaha élt legnagyobb hatalmú, istenkomplexusos emberekre jellemző. De erre majd később visszatérünk.

A motivációtól függetlenül, a nagy techmoguloktól kilépett belső informátoroktól – többek között az egykori google-ös Tristan Harristől vagy Chamath Palihapitiyától, aki korábban a Facebook legfelsőbb vezetői körének tagja volt – tudjuk a játékszabályt: a maximális profit eléréséhez hozz létre algoritmusok által mozgatott és szokásokat kialakító platformokat és eszközöket, amelyek magukhoz láncolják a felhasználót! A tartalmad lehetőleg a gyíkagyat, az amygdalát célozza meg politikai botrányokkal, erőszakos játékokkal. Így kötheted legjobban a platformhoz a felhasználót és hozhatsz létre nála megrögzött szokásokat. Majd pedig, ahogy a harvardi professzor, Shoshana Zuboff írja: az így megszerzett adatokat bányászd ki, és hozz létre egy monetizált, megfigyelésen alapuló gazdaságot! És használd ezt a jól bevált formulát újra és újra.

A függőségen és egyéb mentális hatásokon túl van itt más probléma is: a techmogulok kénye-kedve alapján az algoritmusok az emberek viselkedését nemcsak az adott termékkel kapcsolatban tudják befolyásolni, hanem olyan tartalom irányította csoportgondolkodást hoznak létre, amelynek alapján a felhasználók politikai irányultsága, ideológiái is megváltozhatnak, és olyan alapvető kérdésekben is hatással van a gondolkodásukra, mint hogy mit tekintenek normatív és nem normatív viselkedésnek.

Így tehát a technológiai függőségünk, amely már eleve rontja a mentális képességeinket, digitális agymosáshoz és viselkedésmódosuláshoz vezethet.

Korábban a diktatúrák csak fizikálisan tudták a polgárokat bebörtönözni, illetve félelmeikre alapozva értek el náluk komformitást. Ma azonban egy maroknyi ember egyenesen a gondolatainkat irányítja, pedig azt gondoltuk, egy szabad társadalomban a gondolataink szentek és sérthetetlenek. Még a legszörnyűbb totalitárius elnyomás idején is – amilyen a Gulag és a koncentrációs táborok voltak – a zsarnokok csak a testet tudták megtörni, a rab legalább a fejében szabad lehetett. Ez ma már nincs így. Ma az elménk a valódi csatatér, és a technológiai óriások efölött akarnak totális kontrollt gyakorolni.

Még ennél is tovább megyek: nem csupán arról van szó, hogy függőséget okozó, agymosó börtöncellákba vagyunk bezárva, hanem arról is, hogy Stockholm-szindrómában szenvedőként egyenesen beleszerettünk ebbe az állapotba és a fogvatartóinkba.

Üdv a gépben! Vagy a Mátrixban. Vagy Platón barlangjában. Avagy a digitális álomvilágban. Mindegy, hogy nevezzük, a csótánycsapdához hasonlóan, ha egyszer bekerültél, nincs kiút.

Vagy mégis van?

Igenis azt találtam, hogy ahogy Neo számára, nekünk is van lehetőségünk kitörni a Mátrixból. Van piros pirula, amit ha beveszünk, visszanyerhetjük egyéni és kollektív józan eszünket a modern világ digitális őrületében.

És hogy mi a megoldás?

Modern, technológiától fertőzött életünkre a gyógyírt a múltban találhatjuk meg. A modern ellenszere ezúttal az ősi, vagyis az igazán ódivatú és régi vágású. Ahogy a könyvben később kifejtem, van a kezünkben egy ősi útmutató az egészségesebb élethez, amelynek segítségével mentálisan is egészségesebbek lehetünk, és olyan tisztánlátást ad nekünk, amely segít egy józanabb, kiegyensúlyozottabb életvitel megtalálásában. Visszanyerhetjük az emberi mivoltunkat, és úgy élhetünk, ahogy arra genetikailag programozva vagyunk.

A szomorú valóság az, hogy az emberi faj már régen elvesztette az egyensúlyát. A technológia csodás eszköz lehet, de ahogy Thoreau is megírta: „Az ember eszközeinek eszköze lett.”3 Ezt én azzal egészíteném ki, hogy nem csupán az eszközeink eszközei lettünk, hanem azoknak az embereknek a sérült eszközei, akik az eszközeinket gyártják.

Elég volt ebből! Itt az ideje, hogy felébredjünk ebből a rémálomból, és kitörjünk a mézzel bekent digitális kelepcénkből. Éljük végre a kiteljesedett, valódi emberi életünket. Soha nem volt még annyira szükségünk erre az ősi gyógymódra, mint most.

Első rész
Megőrült a világ

1. Mátrixfüggőség

Egy pillangó álma…

Az egész egy tehén képével kezdődött.

Igen, tudom, egy kép amúgy is felér ezer szóval, de ebben az esetben ez a kép annyira bizarr és diszharmonikus volt, hogy azonnal éreztem: valami nagyon, de nagyon félrement. Nem akármilyen tehén képéről beszélünk: ezen a képen egy tehén virtuálisvalóság-szemüveget viselt.

Egy valódi tehén. Virtuálisvalóság-szemüveget. Hogy mi is a valóság, az opcionális.

Mint Salvador Dalí órája: az egykor ismerős tárgy zavarba ejtő hatással. A science fiction és a szürreális találkozása egyetlen képen. A látvány nem hagyott bennem kétséget: kemény menet van előttünk, jobb, ha becsatoljuk az öveket… Sőt még jobb, ha nagyon gyorsan kiszállunk.

A tehén hatására történt megvilágosodásom 2019. december 3-án, egy felhős, esős délutánon történt San Franciscóban. Apám csupán néhány hónappal korábban halt meg, így az időjárás jól tükrözte a lelkiállapotomat. Előadónak hívtak meg a rangos Commonwealth Clubba. Ez a nagy múltú, tekintélyt parancsoló intézmény az Egyesült Államok legrégebbi politikai és közéleti kérdésekkel foglalkozó fóruma, amelynek előadói között innovatív gondolkodók és politikusok vannak, akik befolyásolják a mindennapi életünk alakulását. Franklin D. Roosevelt itt mondta el ikonikus New Deal beszédét, továbbá Eisenhower, Nyikita Hruscsov, Hillary Clinton, Al Gore és megannyi Nobel-díjas is megfordult a színpadán.

Eső ide vagy oda, különleges dolog itt beszélni.

Mivel pszichológusprofesszorként a területem a technológia hatása az emberiségre, ebben a minőségemben kértek fel egy előadás megtartására. A panel, amelyben szerepeltem, az alábbi baljóslatú címet kapta: „Az emberiség válaszút előtt: Milyen kockázatokat rejt a technológiai fejlődés az emberiségre és a bolygónkra nézve?”

Ez a téma igazán az én asztalom.

Apám halálát gyászoltam még ekkor, de túlságosan fontos és gondosan megtervezett esemény volt ez a világ minden tájáról érkező előadókkal, így hosszas gondolkodás után végül nem mondtam le. Igazság szerint úgy éreztem, apám büszke lenne rám, és ezzel az előadással az emléke előtt is tisztelgek.

A terem zsúfolásig megtelt. A szakértők a közelgő gyászos összeomlás részleteit elemezték. Mindannyiuk előadásában közös volt a gondolat, hogy az emberiség és a bolygó összeomlását saját kezünk által, a technológiai vívmányok megszállottjaiként fogjuk előidézni. Ijesztő kutatási eredményeket osztottak meg az 5G és a rákos megbetegedések összefüggéseiről, az érző, gonosz mesterséges intelligenciáról, valamint olyan neurológiai és más megbetegedésekről, amelyek a fényes kis kütyük iránti megszállottságunk mellékhatásai.

Igazán kiábrándító téma volt, ami nyomott hangulatba hozta az embereket, egészen addig, amíg az a bizonyos tehén meg nem jelent a színpad mögötti vásznon. Mindenki kuncogni kezdett az abszurd látványon… majd hirtelen csend lett, ahogy a kép mögötti tágabb összefüggésekre lassan mindenki ráérzett. Az előadó, egy neves tudós Hollandiából, azt ecsetelte, hogy a virtuális valóságban élő tehenek több tejet adnak, ha elhitetik velük, hogy jobb, zöldebb mezőkön legelnek. Felejtsük el a „boldog feleség, boldog élet” szabályt: ennél sokkal egyszerűbben és mesterségesebb módon elérhető a „boldog tehén, több tej” világa. Az a bizonyos virtuális világban élő szarvasmarha Neóhoz hasonlóan a Mátrixban él, és fogalma sincs róla, hogy a valósága csupán illúzió.

Tapintható volt a teremben a feszültség. A közönség fejében egy gondolat járt: ha most tehenekre teszünk VR-szemüveget, hogy egy illúziót elhitessünk velük, akkor vajon mi – vagy még inkább ki – lesz a következő alany? És ami még ennél is rosszabb: sok minden arra utal, hogy már most egy digitálisan kitalált és felépített illúzióban élünk, amely eltorzítja a személyiségünket, a percepciónkat, a politikai életünket, az értékeinket, a szabadságról való gondolkodásunkat… tulajdonképpen az egész létezésünket.

Éppen azokban a napokban, amikor a virtuális valóságban élő szarvasmarhákról írtam, Mark Zuckerberg bejelentette, hogy a Facebook brandjét újragondolta, és ezentúl Metaként lesz jelen az életünkben. Létrehozott egy új metaverzumot a mi nem annyira szép új világunkban. Ahogy azt a második részben részletesebben kifejtem majd, a világunk high-tech illúziójának metaforájaként használt VR-szemüveget viselő tehenek nem is biztos, hogy pusztán metaforák. Ha Zuckerberg nagy terve megvalósul, akkor mi mindannyian VR-szemüveget fogunk viselni, egy „térbeli internet” és egy illuzórikus „közös valóság” lakói leszünk, amit ő irányít majd.4

Zuckerberg a hozzá közel állók szerint teljes sebességre kapcsolta az életünkről kigondolt látomása megvalósítását. De hát azért elég sok ember látott már sci-fit, nem? Csak nem fogunk csöndben átlépni a digitális éjszakába? Vagy mégis?

A jövőkutatók és a science fiction-írók már hosszú ideje beszélnek arról, milyen veszélyeket rejteget a technológia által irányított életünk. Orwell, Aldous Huxley, H. G. Wells, Robert Heinlein és egy sor film is (Mátrix, A terminátor, 2001: Űrodüsszeia) figyelmeztettek minket a technológia által mozgatott disztópiák veszélyeire: rabszolgaként tartott emberiség, öntudatra ébredt gépek hatalma.

Nyilvánvaló, hogy az elmúlt száz év során a technológiai fejlődés rengeteg fantasztikus előnyét élvezhettük, és ez drasztikusan átformálta az életünket. De a csodás újításoknak mindig megvolt az ára: a morfium például előbb sebesült katonákon segített, majd egy függőségi világjárványt hozott létre. Felfedeztük az atom erejét, ami rengeteg energiát adott nekünk, de ugyanakkor pusztító nukleáris bombákat is. Még a tűz őskori felfedezése is jelentős pusztításokhoz vezetett később, bár eleinte a túlélést segítette.

Ezt nevezik egyes tudósok az ígéret és a veszély rejtvényének, és ez az alapja az úgynevezett elővigyázatossági elvnek:5 ha a tudósok úgy ítélik meg, hogy egy bizonyos cselekedet vagy újítás túl kockázatos és túl nagy negatív hatása lehet, akkor jobbnak látják nem folytatni. Sajnos ezt az elvet ritkán alkalmazzák. És valóban, ha jól megnézzük, akkor a jövőkutatók és science-fiction írók agyszüleményeinek egy része a papírlapról átszivárgott a mindennapi életünkbe. És persze némely ilyen találmánynak nem várt veszélyes következményei is lettek.

Vegyük például a fantasztikus okostelefont, amely segít, hogy a Földön bárkivel kapcsolatba lépjünk, és egyetlen ujjmozdításra elérhetővé tesz végtelen mennyiségű információt – ugyanakkor függőséget okoz, és nem engedi meg, hogy valaha is teljes egészében kikapcsoljunk. Vagy ott vannak a teljesen automatizált gyárak, amelyek az emberi munkát feleslegessé teszik.6 A vezető nélküli autók meghibásodhatnak vagy ellophatják őket.7 A globális, interaktív, mindenkit behálózó közösségi média, amely állandóan nyomon követ minket, kibányássza az adatainkat, és egy meghatározott terv szerinti narratívát közvetít.8 Vagy az embernek hangzó „okos” lakásasszisztensek, akiket a mi szolgálatunkra hoztak létre, és arra, hogy előre kitalálják, mire is lenne szükségünk – ugyanakkor kihallgatnak minket, és fizikai és mentális leépülésünkben is szerepet játszanak.9 Vagy gondoljunk csak a tudomány és a gyógyszerészet megannyi vívmányára, amelyek borzalmas betegségeket gyógyítottak meg annyi évszázad után, de amelyek ezzel egy időben újabb vírusokat, betegségeket, biológiai veszélyforrásokat hoztak létre, és az erkölcsileg megkérdőjelezhető és nemtörődöm kutatások mellékhatásaként a bolygónk teljes elpusztításában is szerepet játszhatnak.10

Egyesek erre azt mondják: igen, minden jó mellé jár valami rossz, ennek ez az ára. Ezzel együtt tudunk élni. Elvégre a technológia által irányított huszadik században mennyivel könnyebb lett az életünk, nemdebár? Az okosotthon leegyszerűsíti az életünket, az okostelefon pedig szépen mindenkivel összeköt. Ezek jó dolgok – mondják sokan. Szeretem az iPhone-omat, Alexát és a Netflixet… mi ezzel a baj?

Alexa, indíts el valami jó zenét, és két jégkockát kérek a Martinimbe!

És valóban sokan úgy érzik, hogy varázslatos korban élnek, amikor minden egyszerű és kényelmes, és még egyikünknek sem kellett az életéért aggódnia, amikor egy Arnold Schwarzenegger-szerű terminátor rászegezte a fegyverét. Nincs itt, kérem, semmiféle „I’ll be back”. Így hát a többség úgy gondolja, hogy el kéne kissé lazulni, és nyugodtan élvezhetjük a technológia által felturbózott valóságunkat. Harapjunk egy nagyot a fincsi digitális kolbászba: kit érdekel, hogyan készült, és hogy ki miért készítette?

És akkor beütött 2020-ban a világjárvány. Ha addig úgy éreztük, hogy a technológia által könnyebb lett az életünk (bár néhány figyelmeztető jelzés azért már korábban is akadt), ebben az új helyzetben rá kellett ébrednünk, hogy egyre inkább rá vagyunk utalva a technológiára. Mint az ebédhez két Martinit megivó személy, akinek mostanában már egy kis vodka is kell, hogy átvészelje a napot remegés nélkül, úgy lett számunkra a technológia soha nem látott elemi szükséglet.11

Akár egy függő: szükségünk volt rá. Rettentően nagy szükségünk volt rá.

A technológia fecskendője készen állt, és a képernyőfüggésről nehéz lejönni.

Egyes becslések szerint a pandémia idején megduplázódott a képernyő előtt töltött idő – és talán nem csak a véletlen műve, a depresszióval küzdők száma a háromszorosára nőtt. 2020. március 21-én merész címmel jelent meg egy cikk a New York Times hasábjain: A koronavírus véget vetett a képernyőidő-vitának. A képernyő nyert. Szerzője a technológia veszélyeivel korábban sokat foglalkozó Nellie Bowles volt.

Ahogy írja, a koronavírus előtt sokat aggódott a képernyő előtt töltött idő miatt, és különféle digitális detox módszerekkel próbálkozott. Azonban mindig elbukott ebben a küzdelemben, és hamarosan ismét a csillogó képernyő előtt találta magát. A karantén és a távolságtartás világában azonban megadta magát az elkerülhetetlennek: „Ledobtam magamról a képernyőidő bűntudatának béklyóit. A tévém bekapcsolva, a számítógépem állandóan nyitva. A telefonom feloldva, fényesen világít. Nem tudok betelni a képernyőkkel. Ha lenne a közelemben egy virtuálisvalóság-headset, azt is felvenném.”

Game, szett, mérkőzéslabda. A képernyő győzött.

De ha a képernyő győzött, akkor ki veszített?

Természetesen mi.

Két egyest gurítottunk (elnézést a tenisz és a kockázás metaforájának összekuszálásáért). Pontosabban a fajunk legtöbb egyede vesztett, csupán néhány kiválasztott nyert, akik megbundázták a játékot az általuk működtetett digitális kaszinóban, ebben az erősen manipulatív, reménytelen és természetellenes térben. Ez a hely csapdába csalt minket a digitális hangulatjavítókkal, amelyek csúcsra járatják a dopamint, és függőséget alakítanak ki bennünk. Belezuhanunk a nyúlüregbe, ahol órákon át a Tiger King sorozatot, mémeket vagy értelmetlen közösségi médiás híreket nézünk, esetleg a valódi életünkből való menekülés leghatékonyabb eszközét, valamilyen számítógépes játékot játszunk.

Egyre inkább azt éreztem, hogy a függőségünk mellett egy technológia által előidézett tömeges illúziónak is áldozatává váltunk, csakúgy, mint a VR-szemüveges tehenek – és szép lassan belemerülünk a csábító digitális álmok meleg fürdőjébe. És ahogy egyre jobban belemerülünk az álomba, úgy leszünk egyre gyengébbek, betegebbek, technológiafüggők és egyben tehetetlenek a technológiafüggésünkkel kapcsolatban.

Csak hogy tisztázzuk: már a pandémia előtt sem ment olyan fényesen az emberiségnek. Megvolt a gazdagságunk, az igaz, de depressziósak voltunk, elhízottak, magányosak, függők… és rekordszámban haltunk meg túladagolásban, rákos és érrendszeri megbetegedésektől vagy önkezünk által. A világjárvány óta ezek a mutatók csak még rosszabbak lettek.12 Ahogy már említettem, vadászó-gyűjtögető génjeink nem tudtak megfelelni a huszonegyedik század technológiától hajtott életformájának. Nem a mozdulatlan, képernyőbámuló, elidegenedett, minden mélyebb értelemtől mentes életre voltunk kitalálva, ahol a technológiafüggésünk rabszolgaként tart minket.

Ezért történt meg, hogy a technológia fejlődésével egy időben az emberiség visszafejlődött. Szemben a reklámszlogenekkel, egyáltalán nem tettünk meg nagy utat. Rá vagyunk csatlakozva a gépekre, és kifordultunk magunkból: köldöknézős módon önmagunkkal vagyunk elfoglalva az önreflexió helyett. A képernyő megvilágítja az arcunkat, de a szemünkben nincs élet. Mindenünk high-tech, de az egészségünk romokban: és éppen ez a technológia és az általa irányított életünk az, ami az őrületbe kerget minket. Ettől leszünk gyengébbek, betegebbek… végül pedig az életünk is rámegy.

A többség azonban mindezt nem látja.

A mit sem sejtő béka

Talán könnyebben megértjük a helyzetünket a régi békatanmese által. Ismered, kedves olvasó?

A béka langyos vízben üldögél. Nagyon lassan elkezdik alatta a vizet felmelegíteni. A béka nem mozdul. Hamarosan a tűz még forróbb lesz, és a víz eléri a forráspontot. A béka még mindig nem mozdul. A lassú folyamat elandalítja, és élve megfő anélkül, hogy megpróbálná menteni az életét. Viszont ha a már forró vízbe dobsz egy békát, az azonnal ki fog ugrani, hogy mentse magát.

Figyelem: egyetlen valódi béka sem sérült meg a népszerű történet újramesélésekor. És bár a tanmese valóságtartalma körül heves viták alakultak ki, mégis remek metaforaként szolgál az emberek tehetetlen vagy kelletlen viselkedésére, ha egy veszély lassan közelíti meg őket.

Digitális korunkban nagyon gyorsan melegedtek fel a dolgok, mondhatnánk egy evolúciós szempillantás alatt a barlangrajzoktól az Instagramig jutottunk. De ha ilyen gyorsan felforrt a víz, akkor miért nem ugrottunk ki az edényből? Miért engedjük, hogy elevenen megfőzzenek minket, különösen most, amikor már pontosan tudjuk, hogy a technológiai megszállottságunk milyen káros?

Valójában a változás eleinte lassan, fokozatosan következett be: majdnem hárommillió éve kezdtünk el primitív szerszámokat gyártani.13 A tüzet mintegy egymillió éve fedeztük fel,14 akkor alakultak ki az első törzsek, a civilizáció kezdeményei… elkezdődött a földművelés… háborúk törtek ki – ezeket soha nem feledjük. Évezredek múltak el aztán, és gyakorlatilag még mindig ugyanaz a faj voltunk: vadászó-gyűjtögető népekből lett harcias földművelők. Aztán: bumm! Jött az ipari forradalom… és egy szempillantás alatt a számítógépek, az információs kor… és a Twitter.

Ha innen nézzük, a víz nagyon sokáig hideg volt, majd hirtelen elérte a forráspontot. Eonok teltek el, míg a barlangrajzoktól a maximum 144 karakterig eljutottunk, és csupán az emberi fejlődés legutolsó szakasza – a gőzgéptől a keresőmotorig – zajlott le lélegzetelállítóan gyorsan.

Az első asztali számítógép (az Altair) 1974-es megjelenésétől az Apple Macintosh 1984-es sikeres debütálásáig földrengésszerű változás zajlott le. Ezt újabb szeizmikus mozgások követték Steve Jobs mindent megváltoztató első iPhone-jával 2007-ben, majd 2010-ben, az első iPad megjelenésével.

Azok számára, akik 2000 után születtek, már a digitalizált világ a norma: felesleges a PC-k és okostelefonok előtti életet felhozni nekik viszonyítási pontként. Nekik a digitális világ az otthonuk, és mint egy halnak, amely mit sem tud az őt körülvevő vízről, hiszen számára a legtermészetesebb, a millenialoknak és a Z generációnak a technológiával áthatott világban nincs semmi furcsa.

És bár evolúciós mércével nézve elképesztő gyorsasággal zajlott le a harmincon túli társaság képernyő elé szögezése (ahová én is tartozom), mindez a személyes érzékelésben lassú, évtizedes folyamatnak tűnt. Fokozatosan merültünk alá az önpusztító technológiai orgiába.

Vegyük az én életemet példának. Ötvenhét éves vagyok az írás pillanatában, vagyis a baby boomer és az X generáció határán születtem. Az én életemben az alábbi módon zajlott le a képernyő- és technológiai forradalom: az 1970-es években queensi nappalinkban egy bútordarabra hasonlító hatalmas tévénk volt, amit faberakás díszített, a képernyője pedig aprócska volt és nem túl nagy felbontású. Az idő előrehaladtával fogóra volt szükség, hogy csatornát tudjunk váltani és élvezhessük az öt állomás nyújtotta örömöket.

A hatalmas kockatévét a nyolcvanas években egy karcsúbb Sony Trinitron váltotta fel. Az életünk és a képernyőink az elkövetkező húsz évben keveset változtak: elektromos írógépen írtam a középiskolában, amit az egyetemi évek alatt egy szövegszerkesztőre cseréltem. A húszas éveimben terjedtek el a robusztus asztali számítógépek. Én ellenálltam nekik, de a Bronx Science-be és a Cornellre járó kockább barátaimnak már volt. Ekkoriban történt, hogy az egyik gazdag helyi gyerek kapott egy nagy, bumfordi hordozható telefont – amit elég körülményes volt hordozni.

Újabb tíz év eltelt… a víz fokozatosan melegedett: az egyik haverom vett egy összehajtható mobilt. Olyan volt, mintha egyenesen gyerekkorom kedvenc sorozatából, a Star Trekből lépett volna ki. A tévé fogyókúrázni kezdett, és egyre soványabb lett, míg egy napon teljesen lapossá nem vált. Ekkoriban vett az egyik barátom egy iPhone-t, amivel az internetre is fel lehetett csatlakozni. Kész őrület!

Végül aztán a harmincas éveim vége felé én is csatlakoztam a klubhoz, és vettem egy okostelefont. Teljesen lenyűgözött, hogy a kezemben tarthattam a világ összes tudásához vezető kulcsot. Mit nekem alexandriai könyvtár, ha lehet az embernek egy Samsung Galaxyja! Szerelmes lettem.

Azonban különös dolog történt a szerelmi kalandom során: ahogy a tévém egyre soványabb lett, én úgy lettem egyre kövérebb. És lassan elválaszthatatlan lettem a kütyümtől. Mármint valóban elválaszthatatlan. Romlott az alvásom minősége, egyre rövidebb ideig voltam képes a koncentrált figyelemre, és egyre többször volt nyomott a hangulatom. Azt mondják, az okostelefon elbutítja az embert. Én inkább azt vettem észre, hogy a csillogó kis telefonom egyre morózusabbá és depresszívebbé tett.

A visszafejlődésemmel egy időben a telefonomnak újabb és újabb változatai jöttek ki. Már nem tudtam lépést tartani velük. A technológiai újításokat úgy találták ki, hogy felpiszkálják bennünk a dopamint, és mindig többet és többet akarjunk belőlük. Mindig a kütyünk legújabb, legnagyszerűbb változatát keressük abban a reményben, hogy az eddiginél is hatalmasabb digitális orgazmust élhetünk át.

De olyan ez, mint a függőség: soha nem elég, ami van.

Ez a második ok, amiért az emberek nem csapnak az asztalra: egyszerű függőségi dinamizmus. Vajon miért nem tesz panaszt egyetlen függő sem az alkoholipar, a dohányipar, a gyógyszeripar vagy a helyi drogdíler ellen? Azért, mert szüksége van rájuk.

A digitális kor a függőségről szól: kell nekünk a nélkülözhetetlen kütyünk. A portálokat, amelyeket használunk, az elköteleződésünket erősítő algoritmusok irányítják. Az elköteleződés marketinges szakszó, amely a digitális szokást – vagy más szóval heroinadagot – jelenti. A portálokon megkapjuk a dopaminsokkot is („Igen! Tetszett neki a képem!”). Hol van már az „egyet fizet, kettőt vihet”: a marketingstratégiák egészen új szintre kerültek. Zseniális emberek és még náluk is okosabb mesterséges intelligencia által irányított rendszerek egyenesen viselkedésmódosítást végeznek rajtunk. Egy átlagembernek semmi esélye velük szemben – egy gyereknek még kevésbé.

És mennyi információ áramlik felénk! Az agyunk nem is képes mindet befogadni. Nem csoda, hogy beleőrülünk az állandó twitterezésbe, a folyamatos pittyegésbe, a telefonunk villanásaiba, a végtelen hivatkozások megnyitásába, a YouTube-videókba, üzenetekbe, Instagram-sztorikba…

Már ki sem fejezi ezt eléggé jól az információs túlterhelés fogalma.

Hányszor volt olyan, hogy órákon át elbutult aggyal bámultam a számítógépem képernyőjét, a szemem előtt elmosódó képeket és információkat, és legszívesebben felordítottam volna: „Kaphatnék egyetlen órácskát, hogy ezt a nyomorult fát és a leveleit bámulhassam, és a vörösbegyet, amelyik éppen most szállt le rá? Könyörgök neked, ó, Algoritmusok Atyja, ki Sergey Brin agyában vagy, add vissza nekem az életemet!”

Mármint a valódi életemet.

De a képernyő csak csábítóan visszabámul rám, és mindentudóan etet azokkal a tartalmakkal, amikre szerinte én vágyom. A huszonegyedik századi amerikaiakhoz hasonlóan én is úgy érzem, hogy csapdába estem. Az elektronikus eszközeim rabja vagyok, és egyetlen kérdés motoszkál a fejemben: ki is akkor a börtönőr, aki a virtuális rabságomat uralja?

Jegyzetek

1Nicholas Kardaras: A képernyő rabjai, avagy hogyan rabolja el gyermekeinket a képernyő, és hogyan törhetjük meg a varázslatot, Jaffa Kiadó, 2017, fordította: Dési András György

2Zsoltárok 37:11. Más fordításban „szelídek” vagy „igazak”. (A fordító megjegyzése.)

3Henry David Thoreau: Walden – A polgári engedetlenség iránti kötelességről, Fekete Sas Kiadó, 2015. 20. oldal. Fordította Molnár Imre és Szőllősy Klára

4Matt Bailey: „What Mark Zuckerberg Really Means When He Talks About the Metaverse” [Mire is gondol valójában Mark Zuckerberg, amikor metaverzumról beszél], Slate, 2021. október 28.

5James Barrat: Our Final Invention [Végső találmány], New York, St. Martin’s Press, 2019. 151–160. oldal

6Thor Benson: „If This Era of Automations Mirrors the Past, We’re innTrouble” [Ha az automatizáció kora tükörképe a múltnak, akkor nagy bajban vagyunk], Inverse, 2020. január 29.

7Sascha Brodsky: „How Self-Driving Cars Can Be Hacked” [Hogyan lehet az önvezető autókat meghekkelni], Lifewire, 2021. február 26.

8Reza Zafarini, Mohammed Al Abassi, Huan Liu: Social Media Mining [Bányászat a közösségi médiában], Boston, Cambridge University Press, 2014.

9Kate O’Flaherty: „Amazon, Apple, Google Eavesdropping: Should You Ditch Your Smart Speaker?” [Az Amazon, az Apple és a Google hallgatózik: szabaduljunk meg az okos hangszóróinktól?], Forbes, 2020. február 26.

10Amber Dance: „The Shifting Sands of ‘Gain of Function’ Research” [A „funkciónyerési” kutatások futóhomokján], Nature, 2021. október 27.

11Adrianna Rodriguez: „Screen Time Among Teenagers During Covid More Than Doubled Outside of Virtual School, Study Finds” [A Covid alatt megduplázódott a kamaszok képernyő előtt töltött, nem iskolai feladatokhoz köthető ideje], USA Today, 2021. november 1.

12Matthias Pierce et al.: „Mental Health Before and During Covid-19 Pandemic: A Longitudinal Probability Sample Survey of the U.K. Population” [Mentális egészség a Covid-19 világjárvány előtt és közben: longitudinális valószínűségi mintavételes felmérés az Egyesült Királyság lakossága körében], Lancet 7, no. 10. 2020. július 21. 883–892. oldal

13Meilan Solly: „Humans May Have Been Crafting Stone Tools for 2.6 Million Years” [Feltételezhető, hogy az emberek már mintegy 2,6 millió éve gyártanak kőeszközöket], Smithsonian, 2019. június 4.

14Francesco Berna et al.: „Microstratiagraphic Evidence of In Situ Fire in the Acheulean Strata of Wonderwerk Cave, Northern Cape Province, South Africa” [Mikrorétegtani bizonyítékok a dél-afrikai Észak-Cape megyében található Wonderwerk-barlang acheluei rétegében keletkezett tűzről], Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 109, no. 20. 2012. május 15. 1215–1220. oldal

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
DM Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License